Постанова
Іменем України
 
17 серпня 2022 року
місто Київ
 
справа № 693/319/20
провадження № 61-19818св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Жашківського нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентина Петрівна,
третя особа - Відділ державної реєстрації апарату Виконавчого комітету Жашківської міської ради Черкаської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2021 року, постановлене суддею Шимчиком Р. В., та постанову Черкаського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі Фетісової Т. Л., Гончар Н. І., Вініченка Б. Б.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у березні 2020 року звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просила:
- визнати недійсним договір про встановлення емфітевзису від 03 квітня 2013 року; 
- скасувати державну реєстрацію цього договору;
- стягнути з ОСОБА_2 суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 грн та неотриманий дохід у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою за період з 03 квітня 2013 року до 2021 року включно у розмірі 227 488, 80 грн;
Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9, 4787 га, кадастровий номер 7120981000:02:001:0213, що знаходиться на території Безпечнівської сільської ради Жашківського району Черкаської області.
03 квітня 2013 року вона та ОСОБА_2  уклали договірпро встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) строком на 49 років, тобто до 03 квітня 2062 року.
ОСОБА_1 зазначала, що, підписуючи договір емфітевзису, вона бажала створення передумов більш ефективного використання своєї земельної ділянки для отримання прибутку за допомогою емфітевта, а натомість нічого не отримала протягом тривалого часу. ОСОБА_2 під час укладення договору емфітевзису скористався тяжким становищем позивача, хворобою її дочки ОСОБА_3 , ввів її в оману стосовно умов оплати за користування земельною ділянкою, її вартості на час укладення договору та інших істотних умов договору.
Позивач вважала, що у зв`язку з укладенням недійсного правочину їй завдано збитків у вигляді упущеної вигоди, які полягають у неотриманні нею орендної плати за користування земельною ділянкою протягом восьми років, та моральної шкоди, які підлягають відшкодуванню з винної сторони.
Стислий виклад заперечень інших учасників справи
Відповідачі заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними і допустимими доказами.ОСОБА_2 заявив про застосування позовної давності.
Третя особа проти задоволення позовних вимог не заперечувала.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 03 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, Жашківський районний суд Черкаської області відмовив у задоволенні позову.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що позивач не довела те, що оспорюваний договір емфітевзису вчинений під впливом обману, помилки чи тяжкої обставини, адже під час його укладення та нотаріального посвідчення сторони прочитали зміст правочину та зазначили в його тексті, що наслідки укладення договору їм роз`яснено нотаріусом, а також, що особа діє, не помиляючись щодо обставин правочину, без обману, за відсутності впливу тяжкої обставини, що спонукає сторони до укладення правочину на вкрай невигідних умовах.
Суд апеляційної інстанції також звернув увагу на те, що вимоги про визнання правочину недійсним позивач заявила з декількох підстав, які є взаємовиключними.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_1 07 грудня 2021 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначила те, що:
- суди першої та апеляційної інстанцій не застосували правовий висновок, викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц (провадження № 61-37839св18), від 16 березня 2021 року у справі № 910/18603/19 та № 910/17988/19, щодо оцінки обставин укладення правочину під впливом введення в оману;
- суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили письмові докази, зокрема, на підтвердження важкого перебігу хвороби дочки позивача ОСОБА_3 , яка була особою з інвалідністю ІІ групи у зв`язку із загальним захворюванням, а також медичні документи позивача, яка у 2014 році перенесла інсульт та була паралізована; не врахували на підтвердження наведених обставин показання свідків.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшли.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 08 грудня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справіза касаційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 11 серпня 2022 року призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9, 4787 га, яка знаходиться на території Безпечнівської сільської ради Жашківського району; це підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 25 липня 2005 року, серії ЯА № 467580.
03 квітня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (емфітевт) уклали договір про встановлення емфітевзису, за умовами якого зазначену земельну ділянку надано в користування емфітевту строком на 49 років зі сплатою користувачем за користування цією ділянкою 10 000, 00 грн одноразовим платежем під час підписання цього договору.
У преамбулі оспорюваного договору наголошено, що при його укладенні сторони діяли вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених договором, перебуваючи в здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених у договорі, діючи без впливу обману, та були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір, у тому числі з підставами та наслідками недійсності правочину.
У підпунктах 5.7, 5.8 пункту 5 договору зазначено таке: «Текст цього документа, що складений нотаріусом, прочитаний нами - сторонами за цим договором. Вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах, та не є фіктивним та удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, вони однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної з сторін».
У листі від 25 лютого 2020 року Відділ у Жашківському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області повідомив, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_1 , площею 9, 4787 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Безпечнівської сільської ради Жашківського району за межами населеного пункту не проводилася. Відповідно до розпорядження районної державної адміністрації від 02 березня 2005 року № 40 «Про затвердження остаточного розміру та вартості земельної частки (паю) члена колишнього КСП «Безпечанське», вартість паю станом на 2013 рік з врахуванням щорічної індексації становить 90 617, 10 грн.
Також суди першої та апеляційної інстанцій на підставі наданих позивачем медичних документів встановили, що дочка ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була особою з інвалідністю ІІ групи у зв`язку з загальним захворюванням, перебувала на довготривалому лікуванні через тяжке захворювання.
Право, що підлягає застосуванню до спірних відносин
Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України 
(далі - ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 395 ЦК України право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є одним із видів речових прав на чуже майно.
Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (частина перша статті 407 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору)). Строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років (частина перша статті 408 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору)).
Відповідно до частин першої, четвертої та п`ятої статті 102-1 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України. Строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для сільськогосподарських потреб або для забудови не може перевищувати 50 років. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка ? неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення ? дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
У частині першій статті 230 ЦК України зазначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, варто довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Відповідно до статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин, а також те, що правочин вчинено на вкрай невигідних умовах.
Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України потрібна сукупність зазначених умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання цих умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю двох зазначених елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.
Існування такої тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають впливати на особу так, що спонукатимуть її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину та інші обставини, для усунення або зменшення яких потрібно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20), від 08 грудня 2021 року у справі № 211/5518/18-ц (провадження 
№ 61-14894св20),від 26 січня 2022 року у справі № 368/622/20 (провадження № 61-17166св21), від 20 травня 2022 року у справі № 536/1123/18 (провадження № 61-16329св21).
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
ОСОБА_1 просила визнати недійснимдоговір про встановлення емфітевзису від 03 квітня 2013 року з підстав, передбачених 
статтями 229, 230, 233 ЦК України.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги про визнання правочину недійсним позивач пред`явила з декількох підстав, які є взаємовиключними.
Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) наголошено на тому, що уцивільному процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia (суд знає закони), який полягає в тому, що суд знає право; суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки: «При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець посилається саме на норму права, що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини».
Також у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити певні фактичні обставини, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог - зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким положенням законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції не врахував, що у разі пред`явлення вимоги про визнання правочину недійсним з наведенням декількох взаємовиключних підстав, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з тих фактів, що установлені під час розгляду справи, та визначити, якій правовій нормі не відповідає оспорюваний правочин, тобто яке саме імперативне правило підлягає застосуванню для вирішення спору. Отже, доводи касаційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Оцінивши подані учасниками справи докази за правилами статті 89 ЦПК України, суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок про невстановлення підстав для визнання оспорюваного договору недійсним за статтею 229 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження того, що вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та мала намір укласти інший договір, зокрема договір оренди. 
Касаційна скарга не містить доводів на спростування наведених висновків судів, тому Верховний Суд не переглядає оскаржувані судові рішення в частині висновків про відмову в задоволенні вимоги про визнання договору емфітевзису недійсним з підстави, передбаченої статтею 229 ЦК України.
Також позивач не довела належними та допустимими доказами факт обману її ОСОБА_2 під час укладення оспорюваного договору емфітевзису, тоді як наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести саме та особа, яка діяла під впливом обману.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про невстановлення правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, викладених у статті 230 ЦК України.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про незастосування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц (провадження № 61-37839св18), від 16 березня 2021 року у справах № 910/18603/19 та № 910/17988/19.
Так, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц (провадження № 61-37839св18) зазначено, що аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення, тощо).
У постановах Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справах № 910/18603/19 та № 910/17988/19 зроблено висновок про те, що «під обманом потрібно розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій дослідили обставини справи та наявні у ній докази, надали оцінку доводам та аргументам обох сторін, урахували наведені положення законодавства та визнали недоведеними обставини, які би свідчили про введення позивача в оману відповідачем, сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, тому дійшли висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору на підставі статті 230 ЦК України. Такий висновок не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц (провадження № 61-37839св18), від 16 березня 2021 року у справах № 910/18603/19 та № 910/17988/19, щодо оцінки обставин укладення правочину під впливом введення в оману.
Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що позивач зазначала про укладення оспорюваного договору під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, що виключає можливість вчинення правочину під дією обману, оскільки за змістом статті 233 ЦК України особа вчиняє правочин добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через існування тяжких обставин.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів про відмову в задоволенні вимоги про визнання договору емфітевзису недійсним за статтею 230 ЦК України, зводяться до незгоди з ними, трактування норм матеріального права на свою користь та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору емфітевзису на підставі статті 233 ЦК України, суд першої інстанції зазначив, що оспорюваний договір укладено в письмовій формі, підписано сторонами, що свідчить про те, що сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, передбачених цивільним законодавством, тому твердження позивача щодо укладення договору під впливом тяжкої обставини є недоречним. Суд апеляційної інстанції, погодившись з таким висновком суду першої інстанції, відхилив доводи позивача про те, що приводом для укладення оспорюваного договору була наявність тяжкої обставини (хвороба доньки), оскільки, за висновком апеляційного суду, ці твердження спростовуються змістом підпункту 5.8 пункту 5 договору емфітевзису.
З такими висновками Верховний Суд не погоджується.
За встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи договір емфітевзису від 03 квітня 2013 року щодо земельної ділянки, площею 9, 4787 га, сторони уклали строком на 49 років з одноразовою сплатою власнику 10 000, 00 грн за користування цією ділянкою.Тоді як вартість паю станом на 2013 рік з врахуванням щорічної індексації становила 90 617, 10 грн.
Суди встановили, що дочка ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, мала тяжке онкологічне захворювання та перебувала на тривалому лікуванні, починаючи з 2001 року.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 липня 2019  року у справі № 910/5906/18 та від 12 листопада 2019 року у справі № 918/598/18, щодо оцінки обставин укладення правочину під впливом тяжкої обставини.
Так у постанові Верховного Суду від 16 липня 2019  року у справі № 910/5906/18 зроблено висновок, зокрема про те, що тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких потрібно укласти такий правочин.
У постанові Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 918/598/18 зроблено висновок, зокрема про те, що ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки.
У справі, що переглядається, позивач, оспорюючи договір емфітевзису, зазначала, що договір укладено строком на 49 років, а плата за користування земельною ділянкою, в порівнянні з вартістю паю, є несправедливо малою - 10 000, 00 грн за увесь період користування цією ділянкою. Оспорюваний договір позивач змушена була укласти у зв`язку з важкою хворобою доньки, з метою фінансування лікування якої також укладалися кредитні договори.
Отже, ОСОБА_1 обґрунтувала вимогу про визнання недійсним договору емфітевзису підставами, передбаченими статтею 233 ЦК України, як наявністю тяжкої обставини, що змусила вчинити оспорюваний правочин (важка хвороба доньки та її коштовне лікування), так і вчиненням правочину на вкрай невигідних для себе умовах (передача земельної ділянки, яка має значну цінність, в користування емфітевта за несправедливо низьку плату).
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник в касаційній скарзі, не звернули уваги на обставини укладення оспорюваного договору, не дослідили зібрані у справі докази та не спростували доводів позивача щодо наявності в договорі емфітевзису несправедливих умов щодо розміру плати за договором, а також дефекту волі власника земельної ділянки, зумовленого існуванням тяжкої обставини, про яку було відомо ОСОБА_2 .
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди неповно встановили фактичні обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надали належної оцінки усім наявним у справі доказам, обмежившись лише цитуванням підпункту 5.8 пункту 5 договору емфітевзису, в якому викладені стандартні формулювання, що містяться у переважній більшості таких правочинів, та мають подібний зміст.
Без з`ясування всіх фактичних обставин справи, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилалася позивач на їх обґрунтування, висновок суду про відмову у задоволенні позову не можна визнати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні спорів із метою ефективного захисту порушених прав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, тому суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки усім наявним у справі доказам і доводам сторін, зокрема щодо підстав для визнання недійсним договору емфітевзису за статтею 233 ЦК України, та дійшли передчасного й формального висновку про відмову в задоволенні позову. Оскільки Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України, тому у справі, що переглядається, не може ухвалити нове рішення по суті спору.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Підсумовуючи, Верховний Суд встановив, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах, наведених заявником у касаційній скарзі, не дослідили докази, подані позивачем на підтвердження підстав недійсності договору емфітевзису на підставі статті 233 ЦК України, і такі порушення є достатньою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Додатково Верховний Суд врахував, що ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, якій суди не надавали оцінку, оскільки дійшли висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю. Суд касаційної інстанції не вправі досліджувати таке питання на стадії касаційного перегляду справи, адже це виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, встановлених у статті 400 ЦПК України. У разі якщо суди під час нового розгляду справи дійдуть висновку про доведеність та обґрунтованість позову, тоді мають вирішити питання позовної давності з урахуванням наданих учасниками справи доказів на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду з позовом. 
Також при новому розгляді справи судам потрібно врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду щодо визнання приватного нотаріуса (державного реєстратора) належним відповідачем у подібній категорії спорів.
Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті під час касаційного перегляду справи, тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суди повинні врахувати зазначене у постанові суду касаційної інстанції, надати оцінку поданим учасниками справи доказам та відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
За правилом пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
За правилами частин четвертої та п`ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, потрібно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Розподіл судових витрат
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України зазначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням приписів цієї норми підстав для розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                            І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко