ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 235/5369/19
провадження № 51-4258км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 , 
захисника                                                   ОСОБА_6 
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018050410000845 від 26 травня 2018 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
с. Білицького Добропільського району Донецької області, жителя 
АДРЕСА_1 ), такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Донецького апеляційного суду від 25 травня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області 
від 11 березня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України 
до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.
Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів.
Донецький апеляційний суд 25 травня 2021 року скасував згаданий вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки. В іншій частині вирок суду залишив без зміни.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 26 травня 
2018 року о 07:08, керуючи технічно справним автобусом марки АС моделі АС-Р 4234 Мрія, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить Удачненській ЗОШ 
І-ІІІ ступенів, рухаючись зі швидкістю приблизно 10 км/год по прилеглій території, яка не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду та виїзду з Покровської міської ради, розташованої на пл. Шибанкова, 11 у м. Покровську Донецької області, що прилягає до краю проїзної частини вулиці Європейської, діючи в порушення вимог п.п. «б» п. 2.3, п. 10.2 Правил дорожнього руху, маючи об`єктивну можливість спостерігати за дорожньою обстановкою і рухом транспортних засобів 
по проїжджій частині вулиці Європейської, на яку йому було необхідно виїхати та виконати маневр лівого повороту, не маючи перешкод технічного характеру, 
не роблячи повної зупинки, виїхав на дорогу із вказаної прилеглої території, не дав дорогу велосипедисту ОСОБА_8 , який рухався по дорозі вул. Європейської з боку вул. Захисників України зліва по ходу руху автобуса, та допустив зіткнення 
із ним.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної події велосипедист ОСОБА_8 
від отриманих тілесних ушкоджень помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в лікарні. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість,  просить скасувати оскаржуваний вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Суть доводів захисника зводиться до того, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував 
до ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не врахувавши повною мірою думки потерпілого, конкретних обставин справи та усіх даних про особу засудженого, який працює водієм з 2015 року та фактично залишився без джерела доходів, що позбавить його можливості відшкодувати завдану шкоду, а також не надав відповідної оцінки тому, що засуджений визнав свою вину за змістом підозри та обвинувального акту, після дорожньо-транспортної пригоди залишився на місці вчинення кримінального правопорушення та викликав медичну допомогу і поліцію, в межах своїх фінансових можливостей надавав матеріальну допомогу потерпілому, за місцем роботи характеризується позитивно та має повагу колективу. 
У запереченнях на касаційну скаргу прокурор, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просить залишити вирок суду апеляційної інстанції 
без зміни, а касаційну скаргу — без задоволення.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Захисник підтримав свою касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а також призначення основного покарання та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України 
у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи захисника про безпідставне застосування до засудженого додаткового покарання є необґрунтованими. 
Відповідно до статей 50, 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне 
й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. 
Так, суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнивши від його відбування 
з випробуванням, вирішив не призначати засудженому додаткового покарання 
у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Мотивуючи своє рішення місцевий суд послався на те, що керування транспортним засобом 
є для ОСОБА_7 професійною діяльністю, якою він заробляє собі на життя і заробітна плата від цієї діяльності є для нього єдиним засобом до існування.
Зважив суд і на позицію прокурора про необхідність призначення додаткового покарання з огляду на те, що ОСОБА_7 притягався до адміністративної відповідальності 04 грудня 2018 року та визнав її необґрунтованою, з огляду на те, що з часу отримання засудженим права керувати транспортними засобами 
(27 травня 1983 року) ним було вчинено єдине адміністративне порушення, а саме порушення вимог дорожнього знаку «Зупинка та стоянка заборонена» (п. 8.4 Правил дорожнього руху), штраф у сумі 255 грн ним добровільно сплачено 07 грудня цього ж року, а відповідно до ст. 39 КУпАП, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.
Призначення покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами суд вважав саме таким, що буде необхідним і достатнім для виправлення і перевиховання ОСОБА_7 , попередження інших злочинів і буде сприяти меті покарання.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою прокурора, оцінюючи правильність та справедливість призначеного ОСОБА_7 покарання без застосування додаткового покарання, дійшов обґрунтованого висновку 
про необхідність ухвалення нового вироку та застосування до засудженого покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 
3 роки. 
Обґрунтовуючи прийняте рішення колегія суддів апеляційного суду зазначила, 
що місцевий суд не врахував в достатній мірі того, що ОСОБА_7 допустив порушення Правил дорожнього руху, внаслідок чого настала смерть іншої особи, 
в діях якої, відповідно до висновків проведених судових автотехнічних експертиз, були відсутні порушення Правил дорожнього руху, а також ставлення самого ОСОБА_7 до скоєного, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Як слушно зазначив суд, протягом всього періоду розгляду справи судом 
ОСОБА_7 всіляко намагався уникнути справедливого покарання, перекладаючи частину відповідальності на загиблого ОСОБА_8 та надаючи суду суперечливі показання стосовно швидкості руху керованого ним транспортного засобу на час події, вказуючи на повну зупинку перед виїздом з прилеглої території та ставлячи під сумнів можливість отримання загиблим виявлених тілесних ушкоджень, саме в результаті події. При чому така позиція обвинуваченого була постійною, навіть після дослідження беззаперечних доказів сторони обвинувачення, які дали суду чітке розуміння неспроможності показань 
ОСОБА_7 в цій частині. 
Рішення апеляційного суду, яким до засудженого було застосоване додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, постановлено з урахуванням всієї суспільної небезпеки, яку несе в собі скоєний ОСОБА_7 злочин, та беручи до уваги конкретні обставини справи і усі дані про особу засудженого, на які вказує захисник у касаційній скарзі.
Так, апеляційний суд, призначаючи засудженому покарання, взяв до уваги ступінь тяжкості скоєного злочину, який на підставі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не перебуває на обліках у нарколога та психіатра, за місцем проживання характеризується негативно, за місцем роботи характеризується позитивно, 
за змістом наданої органом пробації досудової доповіді виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі не становить високу небезпеку для суспільства, виконання покарання у громаді можливе. Зважив суд і на обставину, що пом`якшує покарання, — часткове добровільне відшкодування завданого збитку та відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Підстав вважати призначене покарання із позбавленням права керувати транспортними засобами явно несправедливим через суворість колегія суддів 
не вбачає.
З огляду на наведене, у ході перевірки матеріалів провадження колегія суддів касаційного суду не встановила підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно й істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів 
не встановила. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Донецького апеляційного суду від 25 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 — без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                     ОСОБА_3