Справа № 352/1046/17 
Провадження № 22-ц/4808/405/22 
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М. 
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
                       суддів:                Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
                       секретаря                Мельник О.В.,
з участю:        представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача – Івано-Франківська міська рада Івано-Франківської області про визнання права власності у порядку спадкування за законом, визнання недійсним і скасування заповіту та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом, апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене головуючою суддею Хоминець М.М. 21 грудня 2021 року, повний текст якого складено 31 грудня 2021 року,
в с т а н о в и в:
У червні 2017 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяла законний представник ОСОБА_6 , звернувся в суд з позовом до відповідачів та з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив визнати право власності у порядку спадкування за законом на будинковолодіння  АДРЕСА_1 та визнати недійсним та скасувати заповіт, посвідчений 18.07.2013 секретарем Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Леськів С.Ю. від імені ОСОБА_7 у користь ОСОБА_2 . 
Позовні вимоги обґрунтував тим, що його батько ОСОБА_8 з народження до дня смерті проживав у спірному будинковолодінні, яке мало статус майна колгоспного двору. На час вступу в дію Закону України «Про власність» у колгоспному дворі проживали: голова двору ОСОБА_7 та її сини ОСОБА_9 і ОСОБА_8 . Ці члени двору стали співвласниками будинковолодіння у рівних частках, тобто по 1/3 частці. У зв`язку з одруженням дядько позивача ОСОБА_9 весною 1998 року вибув з будинковолодіння. Оскільки у встановленому порядку він не витребував належну йому як члену колишнього колгоспного двору частку майна, втратив право на її вимогу. За таких обставин позивач вважав, що частки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у спірному будинковолодінні склали по 1/2 кожного. Зазначив, що 18.07.2013 баба ОСОБА_7 склала заповіт, згідно якого все належне їй на день смерті майно заповіла своєму рідному братові ОСОБА_2 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 баби ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належну їй 1/2 частину будинковолодіння, яку спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 не прийняв. Вказав, що спадщину після смерті матері в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняв ОСОБА_8 , оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. 
Після смерті батька ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина на належне йому спірне будинковолодіння, яку прийняв позивач як єдиний спадкоємець за законом першої черги у порядку ч.4 ст.1268 ЦК України, оскільки був неповнолітнім на час відкриття спадщини. Зазначив, що йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу. 
Крім того, вважає, що наявні підстави для визнання недійсним та скасування заповіту, посвідченого 18.07.2013 секретарем Узинської сільської ради Тисменицького району від імені ОСОБА_7 у користь ОСОБА_2 . Зауважив, що у спірному заповіті не вказано про особисте ознайомлення заповідача з текстом заповіту, у посвідчувальному написі не вказано, на підставі якого документу встановлено особу заповідача, а також заповіт та рукописна його частина не підписано заповідачем ОСОБА_7 . Зважаючи на викладене, просив позовні вимоги задовольнити.
ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом. Позов мотивував тим, що 18.07.2013 його рідна сестра ОСОБА_7 склала заповіт, згідно якого все належне їй на день смерті майно заповіла йому. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належне їй майно, яку він прийняв у порядку ч.1 ст.1269 ЦК України. Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.05.2018 визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. Позивач за зустрічним позовом вказав, що 19.07.2018 він подав заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_7 приватному нотаріусу Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н.М., яка відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правоустановлюючого документу на спадкове майно. Просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 .
Рішенням Тисменицького районного суду від 21 грудня 2021 року первісний позов задоволено частково. Визнано за  ОСОБА_1  право власності на 1/3 частину будинковолодіння  АДРЕСА_1 загальною вартістю 57337 грн у порядку спадкування за законом після померлого  ОСОБА_8 .У решті вимог первісного позову відмовлено. 
Зустрічний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 загальною вартістю 57337 грн у порядку спадкування за заповітом, посвідченим 18.07.2013 секретарем Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, після померлої ОСОБА_7 . У решті зустрічного позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та в частині задоволення позову ОСОБА_2 , представник первісного позивача подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення в оскаржуваній частині постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, місцевий суд не взяв до уваги ту обставину, що ОСОБА_9 вибув із спірного будинковолодіння у 1998 році та не витребував належну йому 1/3 частку із майна колгоспного двору в передбачений для цього трирічний термін, тому втратив право на це майно. Зауважує, що ні ОСОБА_9 , ані його спадкоємці після смерті останнього не заявляли вимог щодо спірного майна. 
Також зазначає, що оспорюючи заповіт, він вказував на те, що заповіт та його рукописна частина не підписаний ОСОБА_7 , що може бути підтверджено висновком почеркознавчої експертизи. Однак, призначаючи проведення вказаної експертизи, суд не ставив перед експертом питання чи заповіт та рукописний текст в ньому вчинено відповідачем ОСОБА_2 . Представник ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції взагалі не досліджувалося питання правомірності посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування Узинської сільської ради та дотримання вимог Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 №3306/5. На думку апелянта, судом була дана помилкова оцінка висновку експерта від 15.04.2020. Зазначає, що відповідачі не надали суду жодних документів із вільними зразками підписів ОСОБА_7 . Крім того, вважає висновок суду про те, що підпис в погоспорадській книзі за 2011-2015 роки може належати іншим членам господарства, а не ОСОБА_7 , є припущенням, що суперечить п. 7.9 Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, а також записах в погосподарських книгах, які досліджувалися судом. Також у висновку експертом не вказано, що оспорюваний заповіт підписала саме ОСОБА_7 , а не інша особа. Представник ОСОБА_1 вказує, що ним заявлялось клопотання про залучення Узинської сільської ради в якості співвідповідача, однак суд залучив сільську раду як третю особу, що на думку апелянта, є порушення норм ЦПК України. 
Враховуючи вказане, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог. Судові витрати покласти на ОСОБА_2 .
В поданому відзиві представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечив, оскаржуване рішення вважає справедливим і законним. Зауважив, що Верховний Суд, розглядаючи справу №352/1919/17 дійшов висновку про те, що спадкова справа після смерті ОСОБА_7 не заводилась і ніхто із спадкоємців не повідомляв про відкриття спадщини. Тому вважає, що ОСОБА_8 не був і не міг бути одноособовим власником спірного будинковолодіння. Крім того вказує, що апелянтом не оскаржувалась ухвала місцевого суду від 12.12.2019 про призначення експертизи, що свідчить, що останній погодився із вказаною ухвалою та запитаннями, які поставлені на вирішення експерту. Зазначає, що питання повноважень секретаря Узинської сільської ради не є предметом даного спору. Що стосується доводів апелянта про помилкову оцінку висновку експерта, то представник відповідача вважає, що експерт на жодне із двох запитань не надав відповіді по суті та не вказав причин неможливості їх вирішення. Висновки, яких дійшов експерт, на думку представника ОСОБА_2 , є неконкретними та неоднозначними. Крім того, звертає увагу, що підпис в погосподарських книгах в графі «підпис особи, що відповідає за об`єкт» міг вчинятися не лише ОСОБА_7 , а й ОСОБА_8 , оскільки їх частки у спірному будинковолодінні були рівними. Також представник відповідача-позивача вказує, що посадова особа органу місцевого самоврядування не стає учасником цивільних правовідносин, вчиняючи нотаріальні дії, вона діє неупереджено і не може діяти в інтересах жодної з осіб, а тому не може бути залучена як співвідповідач у даній справі. Зважаючи на викладене, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Представник відповідача ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечив, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та представник третьої особи - Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Отже, є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.
Задовольняючи частково первісний та зустрічний позови, суд першої інстанції виходив з того, що спірне будинковолодіння відносилось до колгоспного двору станом на день набрання чинності Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року, в ньому були зареєстровані та проживали троє осіб, які мали право на частку в зазначеному майні по 1/3 його частини. При цьому місцевий суд зазначив, що ОСОБА_9 , який після одруження у 1998 році перейшов проживати до дружини, залишився власником 1/3 частини спірного будинковолодіння, а тому дійшов висновку, що за кожним з позивачів слід визнати право власності на 1/3 частку згаданого будинковолодіння у порядку спадкування.
Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що будинковолодіння  АДРЕСА_1  (на даний час с. Узин Івано-Франківської ТГ Івано-Франківської області), яке є предметом спору в даній справі, 1968 року побудови, мало статус колгоспного двору (т.1 а.с. 15-17).
Станом на 15.04.1991 у дворі були зареєстровані та проживали: голова двору ОСОБА_7 та її сини ОСОБА_9 , ОСОБА_8 (т.1 а.с. 39).
Ринкова вартість спірного будинковолодіння станом на квітень 2017 року становила 57337 грн (т.1. а.с. 18-36).
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частку спірного будинковолодіння, яку прийняв позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , як єдиний спадкоємець за заповітом, посвідченим 18.07.2013 р. секретарем Узинської сільської ради Тисменицького району (т.1, а.с. 129, 105).
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.05.2018 визначено ОСОБА_2 додатковий строк для прийняття спадщини (т.1 а.с. 108-110). 
19.07.2018 ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_7 приватному нотаріусу Тисменицького районного нотаріального округу, однак йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно (т.1 а.с.107).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_9 . Спадкоємцями першої черги за законом на належну йому 1/3 частину спірного будинковолодіння є дружина ОСОБА_3 та неповнолітні діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 належну йому 1/3 частину спірного будинковолодіння успадкував єдиний спадкоємець за законом першої черги - неповнолітній син померлого ОСОБА_1 (т.1, а.с.6).
Постановою приватного нотаріуса Тисменицького районного нотаріального округу від 13.04.2017 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове будинковолодіння (т.1, а.с.41).
Відповідно до статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.
Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент.
Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц.
Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.
Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.
До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц.
Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.
До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.
Встановивши, що спірне домоволодіння відносилось до колгоспного двору і станом на день набрання чинності Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані та проживали троє осіб, в тому числі ОСОБА_9 суд першої інстанції зробив вірний висновок, що останній не втратив право на частку у спільному майні.
З врахуванням викладеного, судом першої інстанції обґрунтовано відхилено твердження позивачів за первісним та зустрічним позовом щодо втрати ОСОБА_9 права на частку майна колишнього колгоспного двору у зв`язку з його вибуттям з будинковолодіння восени 1998 року.
Незважаючи на те, що в ОСОБА_9 були відсутні правовстановлюючі документи на частку домоволодіння його право власності не припинилось, оскільки виникло на підставі Закону України «Про власність», який набрав чинності 15 квітня 1991 року.
Колегія зауважує, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Отже, свідоцтво про право власності тільки фіксує факт його наявності і не породжує виникнення у особи відповідного права.
З огляду на викладене, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності як колишнім членам колгоспного двору.
Частиною 4 статті 1269 ЦК України передбачено, що неповнолітні вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Колегія суддів зауважує, що спадкоємцями померлого ОСОБА_9 були також його неповнолітні діти, які прийняли спадщину за батьком навіть за відсутності заяв про прийняття спадщини. 
Отже неповнолітні діти ОСОБА_9 – ОСОБА_11 та ОСОБА_12 успадкували 1/3 спірного будинковолодіння по 1/6 кожний.
Щодо доводів апеляційної скарги про недійсність заповіту, складеного ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 , колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Судом встановлено, що 18.07.2013 ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений секретарем Узинської сільської ради Тисменицького району Леськів С.Ю. і зареєстрований у реєстрі №7, згідно якого все належне їй на день смерті майно вона заповіла своєму рідному брату – ОСОБА_2 .
У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні вказаної позовної вимоги, місцевий суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати заповіт від 18.07.2013 таким, що не відповідає вимогам закону. 
Позивач не надав доказів того, що ОСОБА_7 не підписувала особисто заповіт, або підписуючи його не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, що свідчило б про відсутність волі спадкодавця на його укладення. Вказане також не підтвердила судова почеркознавча експертиза (т.2 а.с. 92-106). При цьому судом встановлено, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Отже, установивши, що позивач за первісним позовом як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсним заповіту не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що заповіт вчинений з порушенням вимог законодавства, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 21 грудня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач                                                         В.А. Девляшевський
Судді:                                                                 І.В. Бойчук
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 20 травня 2022 року.