Постанова
іменем України 
02 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 132/3150/18
провадження № 51–153км22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисників                                       ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянув  у  відкритому  судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 14 липня 2021 року та Вінницького апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018020120000115, про застосування примусових заходів медичного характеру щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
На розгляд до Вінницького міського суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Під час судового провадження суд встановив, що інкриміноване ОСОБА_8 діяння містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Під час його вчинення ОСОБА_8 міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Однак надалі за наслідками проведеної під час судового провадження судово-психіатричної експертизи встановлено, що ОСОБА_8 виявляє психічний розлад у вигляді судинної деменції (F 01.8), не може усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Тому Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 14 липня 2021 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року, застосував щодо ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим режимом нагляду.
Також суд ухвалив рішення щодо долі речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження та розподілу процесуальних витрат.
Як установив суд, у ніч з 25 на 26 березня 2018 року ОСОБА_8 , перебуваючи у власному будинку на АДРЕСА_1 , розпивав спиртні напої спільно зі своєю знайомою ОСОБА_9 , у ході чого між ними на ґрунті неприязних відносин, що раптово виникли, розпочалась словесна суперечка.
Під час суперечки ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті неприязних відносин, діючи умисно, ножем завдав останній колото-різані рани рук і ніг. Надалі ОСОБА_8 дерев`яною палицею завдав ОСОБА_9 численні удари в область тулуба, рук та ніг, заподіявши їй таким чином сполучну травму тіла, яка ускладнилась травматичним шоком, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння, від якого вона померла на місці пригоди.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження у зв`язку з тим, що не доведено, що ОСОБА_8 вчинив суспільно небезпечне діяння. Захисник вважає, що суди попередніх інстанцій послалися у своїх судових рішеннях на недопустимі докази, які не узгоджуються між собою та не підтверджують причетність ОСОБА_8 до заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , від яких настала її смерть. Зазначає, що здобуті у кримінальному провадженні докази є недопустимими відповідно до доктрини «плодів отруйного дерева». Посилається на допущену неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Також не погоджується з наданою судами оцінкою доказів, які не були відкриті ОСОБА_8 в порядку ст. 290 КПК України. Стверджує, що суди не встановили об`єктивну та суб`єктивну сторони вчиненого ОСОБА_8 діяння. Апеляційний суд, на думку захисника, не звернув уваги на зазначені порушення, всупереч вимогам статей 404, 419 КПК України належним чином не перевірив усіх наведених стороною захисту доводів і не дав на них вичерпних відповідей.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Прокурор   ОСОБА_5 просила залишити судові рішення щодо ОСОБА_8 без зміни як законні, а касаційну скаргу захисника – без задоволення як необґрунтовану.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412 — 414 КПК України.
Доводи захисника ОСОБА_10 щодо відхилення судом клопотань сторони захисту про дослідження доказів, непідтвердження висновків суду дослідженими доказами, неузгодженості доказів, надання судом переваги одним доказам перед іншими, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії події, що зводяться до  неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України), виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Натомість вказані обставини з достатньою повнотою були перевірені судом апеляційної інстанції, який не встановив підстав для скасування чи зміни ухвали місцевого суду щодо ОСОБА_8 , зазначивши належні і достатні мотиви та підстави ухвалення свого рішення.
При цьому із судових рішень вбачається, що доводи сторони захисту, які аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі, були ретельно перевірені судами попередніх інстанцій. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з викладеними у судових рішеннях мотивами, з яких ці доводи визнані безпідставними.
Відповідно до ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які. Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.
Цих вимог суди попередніх інстанцій дотрималися.
Так, обґрунтовуючи висновок про вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суди послалися  на зібрані у кримінальному провадженні й безпосередньо досліджені місцевим судом докази, оцінені відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів — з точки зору достатності для прийняття рішення.
Зокрема, суди врахували показання допитаних як свідків сусідів ОСОБА_8 , а також потерпілої ОСОБА_11 , яка є дочкою померлої ОСОБА_9 , які розповіли про характер стосунків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до події, зазначивши про їх спільне регулярне вживання спиртних напоїв та періодичні сварки. Крім того, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 дали суду показання про те, як 26 жовтня 2018 року в будинку, що належить ОСОБА_8 виявили закривавлений труп ОСОБА_9 зі слідами насильницької смерті та вказали, що на меблях у домоволодінні та одязі ОСОБА_8 бачили сліди крові. 
Також суди послалися на дані протоколів огляду місця події від 26 березня 2018 року, у яких зафіксовано обстановку в домоволодінні, розташування трупа ОСОБА_9 , відомості про виявлений ніж, сліди крові на меблях, батареї, шпалерах та килимі, дерев`яну палицю зі слідами крові, сліди крові на одязі ОСОБА_8 . Згідно з висновками експертів можливість походження крові від ОСОБА_9 на вказаних предметах не виключається. Дані, зафіксовані в зазначених протоколах огляду, узгоджуються з відомостями, отриманими під час проведення слідчого експерименту 27 серпня 2018 року за участю свідка ОСОБА_12 , котра детально описала та показала обстановку в домоволодінні безпосередньо після події. 
Крім того, суди проаналізували дані, що зафіксовані у протоколі огляду трупа від 26 березня 2018 року, висновок експерта № 61-к від 23 липня 2019 року, а також показання експерта під час допиту в суді. Із цих доказів отримано відомості про характер і локалізацію виявлених на трупі ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, їх тяжкість, час та механізм утворення. Висновком експертів підтверджена наявність причинного зв`язку між виявленими на трупі ОСОБА_9 тілесними ушкодженнями та її смертю.
Ці та інші докази, на які місцевий суд послався в ухвалі, в їх сукупності і взаємозв`язку в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом.
Всупереч доводам, наведеним у касаційній скарзі захисника, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином перевірили показання ОСОБА_8 , надані ним під час допиту як обвинуваченого в суді до того, як він захворів на психічну хворобу. Так, ОСОБА_8 не оспорював, що ввечері 25 березня 2018 року вживав спиртні напої разом з ОСОБА_9 за місцем свого проживання, однак заперечував свою причетність до заподіяння останній тілесних ушкоджень.  Разом з тим факт заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, від яких настала її смерть, було підтверджено наведеними вище доказами. Зокрема, з висновку експерта № 61-к від 23 липня 2019 року слідує, що виявлені у ОСОБА_9 ушкодження у вигляді різаних ран рук, характерні для слідів самооборони, а за висновком експерта № 289 від 30 липня 2018 року в піднігтьовому вмісті рук ОСОБА_8 виявлено, у тому числі, генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_9 . Саме тому наведені вище показання ОСОБА_8 суди розцінили критично.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про визнання допустимим доказом даних протоколу огляду місця події. Захисник обґрунтовує свою позицію тим, що ця слідча дія проведена без дозволу слідчого судді, а під час виконання вимог ст. 290 КПК України при завершенні досудового розслідування ОСОБА_8 не було відкрито додатків до протоколу. Аналогічні доводи сторони захисту були перевірені судами попередніх інстанцій та визнані неспроможними, з чим погоджується колегія суддів Верховного Суду.
Відповідно до ст. 237 КПК України, огляд проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
За змістом ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді.
Із матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_8 є володільцем будинку, в якому проводився огляд. Підставою для проведення огляду місця події (домоволодіння) стало повідомлення про те, що у цьому будинку знаходиться труп потерпілої. З метою перевірки вказаної інформації було здійснено огляд житлового будинку, в процесі чого було дійсно виявлено труп ОСОБА_9 з ознаками насильницької смерті.
Незважаючи на ствердження захисника, огляд місця події 26 березня 2018 року був проведений на підставі письмової заяви ОСОБА_8 , в якій зафіксована згода на огляд належного йому домоволодіння. Добровільність такої згоди зафіксована також на відеозаписі цієї слідчої дії, яку дослідив місцевий суд. Надалі, за правилами статей 233, 237 КПК України, слідчий суддя ухвалою від 28 березня 2018 року надав відповідний дозвіл на проведення обшуку зазначеного домоволодіння. Жодних даних, які би свідчили, що ОСОБА_8 заперечував проти проведення огляду його житла, матеріали кримінального провадження не містять.
Враховуючи викладене, порушень процесуальних гарантій прав ОСОБА_8 у зв`язку з проведенням огляду належного йому житла не встановлено.
Така ж добровільна згода ОСОБА_8 зафіксована у письмовій заяві про надання ним свого одягу зі слідами крові, який долучений до матеріалів кримінального провадження як речовий доказ. 
На всі речові докази, вилучені під час проведення огляду, слідчий суддя ухвалою наклав арешт. Тобто під час здійснення досудового розслідування були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, якими регламентовано тимчасовий доступ до речей та їх арешт (статті 167-168, 170-175, 237 КПК України). 
Положеннями ч. 2 ст. 290 КПК України встановлений обов`язок прокурора або слідчого за його дорученням надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні. Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді (ч. 3). Зі змісту ч. 12 ст. 290 КПК України випливає, що у разі, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Відповідно до положень статей 103 і 104 КПК України носій інформації, на якому за допомогою технічних засобів зафіксовані хід і результати слідчої (розшукової) дії, долучається до протоколу і є його невід`ємною частиною. А тому відкриттю у порядку ст. 290 КПК України підлягає не тільки протокол слідчої (розшукової) дії, але й виготовлені до нього додатки.
Суди попередніх інстанцій, спростовуючи доводи сторони захисту про невідкриття ОСОБА_8 змісту додатків до протоколів огляду місця події та слідчого експерименту, правильно виходили з того, що при виконанні вимог ст. 290 КПК України ОСОБА_8 та його захиснику були відкриті всі матеріали досудового розслідування, зокрема протоколи слідчих (розшукових) дій з додатками у вигляді дисків із відеозаписами. При цьому захист не був позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про забезпечення технічної можливості для відтворення цих відеозаписів в умовах СІЗО, однак жодних даних про те, що сторона захисту виявила таке бажання, матеріали справи не містять. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 КПК України, слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом ознайомитися зі змістом відеозаписів слідчих (розшукових) дій шляхом їх перегляду. Безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК України технічної можливості переглянути такий відеозапис автоматично не ставить під сумнів допустимість як доказу протоколу слідчої дії. Більш того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження.
Таким чином, незважаючи на доводи, наведені у касаційній скарзі захисника, висновки судів попередніх інстанцій про допустимість як доказів даних протоколів огляду місця події та слідчого експерименту є обґрунтованими.
Захисник ОСОБА_6 вважає, що недопустимим є висновок судово-медичної експертизи № 61-к від 23 липня 2019 року як отриманий на підставі недопустимого доказу. Ці доводи захисника є необґрунтованими з огляду на таке.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд за клопотанням сторони захисту ухвалою від 19 червня 2019 року призначив повторну судово-медичну експертизу для встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , причин та дати її смерті. Необхідність призначення цієї експертизи була пов`язана з тим, що наданий стороною обвинувачення висновок експерта суперечив іншим доказам, а допитаний в суді експерт повідомив, що він під час дослідження не знайомився з матеріалами кримінального провадження. Тому для проведення повторної експертизи суд надав всі матеріали справи. На виконання вказаної ухвали був отриманий висновок № 61-к від 23 липня 2019 року, який правильно врахований судом як допустимий доказ, оскільки ґрунтується на встановлених судом обставинах.
Отже, у цьому випадку визнання недопустимим наданого стороною обвинувачення висновку судово-медичної експертизи № 25 від 04 травня 2018 року не тягне за собою необхідність застосування доктрини «плодів отруйного дерева» щодо повторної експертизи.
Таким чином, місцевий суд дослідив усі надані сторонами докази, які не викликають сумнівів у допустимості та достовірності, з`ясувавши усі обставини, передбачені у ст. 513 КПК України, зокрема ті, які мають значення для вирішення питання про спрямованість умислу ОСОБА_8 при заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння, яке має ознаки кримінально караного діяння передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК України та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації діяння, в касаційній скарзі не наведено.
Водночас Верховний Суд не вбачає жодних підстав вважати порушеними вимоги статей 10, 22 КПК України щодо створення необхідних умов для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу, зокрема сторони захисту щодо дослідження окремих документів, розглянуті у відповідності до вимог КПК України.
Твердження захисника ОСОБА_6 про те, що апеляційний суд, в порушення вимог ст. 404 КПК України, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів та порушив принцип безпосередності дослідження доказів, є неприйнятними з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто, сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції. Разом з тим, у ч. 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Однак у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, тобто не давав іншої оцінки доказам у провадженні ніж та, яку дав місцевий суд, він не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Крім того, відмова в задоволенні клопотання за відсутності, на переконання апеляційного суду, аргументованих доводів щодо необхідності дослідження доказів, які, на думку учасника судового провадження, були досліджені не повністю або з порушеннями, не свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду та не може бути безумовною підставою для скасування судового рішення, лише якщо з такими висновками суду не погоджується учасник судового провадження.
Апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні клопотання захисника про повторне дослідження доказів, на які місцевий суд послався в ухвалі, не знайшов передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав, які би покладали на апеляційний суд такий обов`язок, а захисником таких підстав не було наведено. Тому суд апеляційної інстанції обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих місцевим судом, та за результатами перегляду ухвали погодився з їх оцінкою, даною судом першої інстанції, відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК України засаді безпосередності дослідження доказів.
Під час перегляду ухвали місцевого суду апеляційний суд ретельно перевірив аргументи сторони захисту, зокрема щодо недоведеності вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння та порушень під час збирання доказів. У своїй ухвалі апеляційний суд дав вичерпні відповіді на всі доводи апеляційної скарги, вмотивовано, з посиланням на докази у справі, визнав вимоги сторони захисту про скасування ухвали місцевого суду безпідставними; з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення залишив цю ухвалу без змін. 
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам                         ст. 404, ст. 419 КПК України.
За таких обставин наведені в касаційній скарзі мотиви щодо незгоди із судовими рішеннями не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що судові рішення суперечать нормам процесуального права щодо їх законності, обґрунтованості та вмотивованості.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, судом касаційної інстанції також не встановлено.
За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 14 липня 2021 року та Вінницького апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_15                                  ОСОБА_2                                 ОСОБА_3