ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/7759/21                                                             Суддя (судді) першої інстанції: Василь ГАВРИЛЮК

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 червня 2022 року                                                                       м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини         НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправними дії командування військової частини щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з порушенням чинного законодавства без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між перерахованим та фактично виплаченим розміром грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, враховуючи щомісячну додаткову грошову винагороду.
В обґрунтування позовних вимог зазначено те, що відповідач під час розрахунку грошової допомоги у разі звільнення з військової служби не включив до такого розрахунку щомісячну додаткову грошову винагороду, з якої сплачений єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, хоча мав включити таку допомогу до розрахунку.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 р. адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Військової частини НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову, якою повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у письмовому провадженні на 15.06.2022.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.10.2017 № 221 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , старшого водія автомобільного взводу, звільненого наказом начальника 3 арсеналу авіаційних засобів ураження від 19 жовтня 2017 року № 16-РС з військової служби у запас, відповідно до частини шостої статті 26 закону України  «Про військовий обов`язок і військову службу»,  з урахуванням частини восьмої цієї ж статті за пунктом  а  (у зв`язку із закінченням строку контракту), з 20 жовтня 2017 року виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Черкаського ОМВК Черкаської області.
При звільненні з військової служби, під час розрахунку, відповідно до вказаного наказу позивачеві нарахована і виплачена грошова допомога у разі звільнення з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 21 повний прослужений календарний рік, при цьому, до розрахунку не взято щомісячну додаткову винагороду, яку позивач отримав в останні місяці служби.
Позивач вважає, що вказана додаткова винагорода має бути включена до розрахунку грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, що і зумовило на звернення до суду з вказаним позовом після відмови відповідача задовольнити заяву позивача.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що зазначена щомісячна додаткова грошова винагорода, була встановлена рішенням Уряду України, виплачувалася позивачеві щомісяця з дня запровадження до дня звільнення його з військової служби, тобто мала постійний (систематичний) характер. Також, при вирішенні спору, судом першої інстанції було враховано правову позицію, висловлену в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 06.02.2019 у справі № 522/2738/17.  
          Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано пропуск позивачем строку на звернення до суду з вказаним позовом, позаяк, грошова допомога при звільненні не є складовою заробітної плати, а отже, на спірні правовідносини поширюються вимоги ч. 5    ст. 122 КАС України, зі строк на звернення за позовом про звільнення з публічної служби в 1 місяць. Також, наголошено і на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, не враховано, що у силу приписів п. 8 Інструкції № 595, винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України  «Про військовий обов`язок і військову службу»  від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі  Закон № 2232-XII).
Відповідно до норм частини четвертої  статті 2 Закону № 2232-XII,  порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі  статтею 40 Закону № 2232-XII,  гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України  Про Збройні Сили України,  Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей,  Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб,  Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей  та іншими законами.
Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України  «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі  Закон № 2011-XII), за частиною першою  ст. 9 якого, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Так, частинами другою, третьою  статті 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Частиною четвертою цієї ж статті, обумовлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Також, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України  «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»  від 07 листопада 2007 року № 1294 (чинної станом на час звільнення позивача з військової служби), грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
За змістом ч. 2 статті 15 Закону № 2011-XII,  військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Постановою КМУ від 13 березня 2013 року № 161  «Про внесення змін до  постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889»,  для військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 пункту 1 цієї  постанови, та військовослужбовців строкової військової служби) був запроваджений новий вид забезпечення - щомісячна додаткова грошова винагорода у таких розмірах: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 % місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 % місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 % місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 % місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Право на одноразову допомогу при звільненні позивач набув у відповідності до  статті 15 Закону № 2011-ХІІ, що не заперечується відповідачем.
У даному випадку, спірним питанням є склад грошового забезпечення військовослужбовців, яке повинно включатися при обрахунку розміру цієї допомоги.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що позивач отримував щомісячну додаткову грошову винагороду з жовтня 2015 року у розмірі 1125,75 грн, у січня 2016 року  3210,60 грн, з лютого 2016 року  2864,00 грн, у липні 2016 року  2881,81 грн, з серпня 2016 року по вересень 2017 року  2883,00 грн., тобто, щомісячна додаткова грошова винагорода, була встановлена рішенням Уряду України, виплачувалася позивачеві щомісяця з дня запровадження до дня звільнення його з військової служби, тобто мала постійний (систематичний) характер. 
Водночас, до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачеві, не було включено додаткову грошову винагороду.
У контексті правильності вирішення даного спору, колегія суддів бере до уваги те, що висновки суду першої інстанції відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. 
          Щодо посилань апелянта на норми Інструкції, колегія суддів вважає, що при визначенні розміру грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні, застосуванню підлягає саме  Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконний акт, який звужує поняття грошового забезпечення та суперечить вимогам зазначеного  Закону.
Відтак, щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем протиправно не було здійснено новий розрахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням сум щомісячної додаткової грошової винагороди.
Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів наголошує на тому, що як слідує зі змісту позовної заяви, позивач звернувся із вимогою до відповідача нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, визначеної абзацом першим частини другої  статті 15 Закону № 2011-XII з урахуванням до її розрахунку певної складової.  Нормами  Закону № 2011-XII,  встановлено право військовослужбовців на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
Відповідно до пункту 38.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої  наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260,  особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується, зокрема, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
З аналізу частини другої  статті 233 КЗпП,  слідує, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить,  тобто усіх виплат, на які працівник має право  згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, не обмежується будь-яким строком.
Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій  статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою  необхідно розуміти  усі виплати,  на отримання яких працівник має право  згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, колегія суддів вважає, що вказані поняття є рівнозначними. Рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків та врегульоване спеціальними законами:  Законом України «Про оплату праці»,  Кодексом законів про працю України, а також іншими підзаконними нормативними актами. Зокрема, такий підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі      № 820/4748/17, від 12 вересня 2019 року у справі № 812/1255/17, від 02 липня 2020 року у справі № 812/792/17.
Окрім того, висновок щодо необхідності керуватися частиною другою  статті 233 КЗпП,  при зверненні особи з вимогами нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, визначеної частиною другою  статті 15 Закону № 2011-XII, викладено у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 807/363/18.
Досліджуючи предмет та підстави позову, колегія суддів вважає, що апелянт  залишив поза увагою, що у цій справі спір стосується саме порушення, на думку позивача, відповідачем законодавства про оплату працю, зокрема, у частині неправильного розрахунку та виплати одноразової допомоги при звільненні з військової служби. Ураховуючи зазначене, при обрахунку строку звернення до суду застосуванню у цій справі підлягають положення частини другої  статті 233 КЗпП.
          Наведені висновки також узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 07.02.2022 у справі № 420/7697/21.
За наслідком розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування/зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила, згідно ст. 316 КАС України, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 р. - залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                            О.М. Ганечко

Судді                                                                                                         В.В. Кузьменко

                                                                                                      Я.М. Василенко