П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 серпня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/12006/21	
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	
при секретарі –	Абович Ю.А.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління ДПС в Одеській області та товариства з обмеженою відповідальністю «Укратлантік» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Укратлантік» до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення – рішення,-

В С Т А Н О В И В:
В липні 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Укратлантік» (надалі – позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (надалі – відповідач), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми 05.04.2021 року №000/7865/0716 з додатками, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ за грудень на суму 126818,00 грн. та нарахована штрафна санкція в розмірі 12682,00 грн..
Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що відповідач неправомірно виніс спірне повідомлення-рішення, оскільки воно ґрунтуються на безпідставних висновках акту документальної позапланової виїзної перевірки позивача про допущення позивачем ряду порушень, які за висновками податкового органу призвели до заниження податкових зобов`язань з ПДВ на суму 126818,00 грн..
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.12.2021 року позов задоволено частково наступним чином: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 05.04.2021 року №000/7865/0716 в частині що перевищує суму завищення бюджетного відшкодування – 31984,00 грн. та суму штрафної санкції – 3198,00 грн., а в решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Позивач також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарги колегія суддів прийшла до наступного.
Позивач є промисловим підприємством платником податку на додану вартість, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію платника податку на додану вартість від 27.10.2015 року №2000205441.
У січні 2021 року Товариство подало податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2020 року у п.20.2 якого визначило суму від`ємного значення, що не перевищує суму обчислену відповідно до п.200-1.3 ст.200-1 ПКУ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню в розмірі 4155551,00 грн., з яких на рахунок платника податку 4155551,00 грн. (п.20.2.1).
На підставі наказу ГУ ДПС в Одеській області від 17.02.2021 року №778-п та направлень на проведення перевірки з 24.02.2021 року по 02.03.2021 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за грудень 2020 року у податковій декларації з ПДВ від 20.01.2021 року №9369996346 від`ємного значення з ПДВ у тому числі заявленого до відшкодуванню з бюджету, за результатами якої складений акт від 10.03.2021 року №13610/15-32-07-15-24/35008375 (надалі – акт перевірки).
За висновками акту перевірки позивачем допущені такі порушення: 
- п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.198.5 ст.198 п.п.«б» п.200.4 ст.204 ПКУ, в зв`язку з чим завищено суму ПДВ яка підлягає бюджетному відшкодуванню за рядком 20.2.1 Декларації за грудень 2020 року у розмірі 126818,00 грн.;
- п.201.10 ст.201 ПКУ в частині відсутності реєстрації ТОВ у грудні 2020 року в Єдиному реєстрі податкових накладних (надалі ЄРПН) податкових накладних на суму ПДВ 94834,00 грн.; 
- п.198.5 ст.198 ПКУ в частині відсутності реєстрації ТОВ у грудні 2020 року в ЄРПН податкових накладних всього на суму ПДВ у розмірі 31984,00 грн.;
- п.23 Підрозділу 2. Особливості справляння ПДВ Розділу ХХ Перехідні положення ПКУ неправомірно застосовано звільнення від оподаткування ПДВ вартість при операціях з постачанням брухту чорних і кольорових металів всього на суму ПДВ у розмірі 94834,00 грн..
Товариство 17.03.2021 року подало письмові заперечення на акт перевірки, які ГУ ДПС в Одеській області розглянуло та надало відповідь від 29.03.2021 року вих. №1772/КПР/15-32-07-16-08 якою висновки перевірки залишило без змін.
На підставі акту перевірки 05.04.2021 року відповідачем прийняте ППР №000/7865/0716, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість задекларовану на рахунок платника у банку та визначена сума завищення бюджетного відшкодування у сумі 126818,00 грн. та нарахована штрафна санкція 12682,00 грн. (т.1 а.с.62).
Позивач оскаржив вказане ППР до ДПС України, яке Рішенням від 18.06.2021 року №132800/6/99-00-06-01-03-06 залишило ППР без змін, а скаргу без задоволення. 
За змістом розділу 3.1 акту перевірки суть виявлених перевіркою порушень полягає в наступному:
- заниження податкових зобов`язань за грудень 2020 року на суму 94834,00 грн. внаслідок неправомірного звільнення від оподаткування ПДВ операцій з постачання позивачем в адрес ТОВ «Кольормет» відходів та брухту чорних і кольорових металів;
- заниження податкових зобов`язань за грудень 2020 року на суму 20009,00 грн. внаслідок використання не у господарській діяльності підприємства бензину А-95 та дизельного палива, наданого співробітникам ТОВ «Укратлантік» для заправки власного автотранспорту з метою проїзду по маршруту дом-робота-дом; 
- заниження податкових зобов`язань за грудень 2020 року на суму 11975,00 грн. внаслідок використання не у господарській діяльності підприємства таких товарно-матеріальних цінностей як серветок, кави, цукерок, тощо, а також отримання послуг з організації загальних зборів підприємства у ресторані. 
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції з висновками акту перевірки не погодився в частині заниження податкових зобов`язань на суму 94834,00 грн. внаслідок неправомірного звільнення від оподаткування ПДВ операцій з постачання позивачем в адрес ТОВ «Кольормет» відходів та брухту чорних і кольорових металів, зазначивши, що позивач правомірно реалізовував металобрухт, який створився під час його виробничої діяльності, без нарахування та сплати ПДВ на суму 94834,00 грн..
В той же час, суд першої інстанції погодився із правомірністю спірного ППР в частині зменшення позивачу бюджетного відшкодування на суму 31984,00 грн. та застосування штрафної санкції в розмірі 3198,00 грн., зазначивши, що знайшли своє підтвердження відображені в акті перевірки порушення у вигляді заниження податкових зобов`язань на суму 20009,00 грн. по операціям з надання співробітникам ТОВ «Укратлантік» талонів на бензин та дизпаливо для заправки власного автотранспорту, на суму 7566,00 грн. внаслідок придбання продовольчих товарів та/або товарів господарського призначення (засоби гігієни) та на суму 4409,00 грн. з придбання послуг з організації загальних зборів підприємства у ресторані. 
Колегія суддів погоджується з наданою судом першої інстанції оцінкою висновку акту перевірки стосовно заниження податкових зобов`язань на суму 94834,00 грн. внаслідок неправомірного звільнення від оподаткування ПДВ операцій з постачання позивачем в адрес ТОВ «Кольормет» відходів та брухту чорних і кольорових металів.
Як слідує з акту перевірки, позивачем за результатами власної виробничої діяльності було оприбутковувало металобрухт на підставі накладених на передачу відходів на склад, в яких вказана назва продукції: брухт і відходи змішані №2 ДСТУ 3211:2009/ГОСТ 163962009/ДСТУ 4121-2002/ДСТУ 3211-95 (ГОСТ 1639-93) (т.1 а.с.35)
03.10.2013 року між ТОВ Укратлантік» (надалі - постачальник) та ТОВ «Фірма «Кольормет» (надалі - покупець) укладений договір №74, за яким постачальник зобов`язується постачати покупцю лом та відходи кольорових та чорних металів, отриманих в процесі зварки, відходи матеріалів абразивних, як використовуються під час дрібеструменевої обробки, відходи матеріалів абразивних та виробив з них зіпсованих, обрізь провідників струму в різній ізоляції що містять мідь (т.1 а.с.239).
Згідно п.2.1 вказаного договору якість товару повинна відповідати ДСТУ 3211:2009/ГОСТ 1639:2009 та ДСТУ 3211-95 (ГОСТ 1639-93) ДСТУ 4121-2002.
На виконання вказаного договору ТОВ реалізовувало металобрухт ТОВ «Кольормет» у кількості 82796 кг., який передало за видатковими накладними в яких відображено - брухт і відходи змішані №2 ДСТУ 3211:2009/ГОСТ 163962009/ДСТУ 4121-2002/ДСТУ 3211-95 (ГОСТ 1639-93) у загальній кількості 82796 кг. та виписав податкові накладні без нарахування суми ПДВ (т.1 а.с.233-238).
Позиція позивача щодо відсутності в нього обов`язку по нарахуванню ПДВ за операціями з реалізації металобрухт в адрес ТОВ «Кольормет» ґрунтується на положеннях пункту 23 підрозділу 2 Розділу XX «Перехідні положення» Податкового Кодексу України, яким передбачено наступне:
«Тимчасово до 1 січня 2022 року від оподаткування податком на додану вартість звільняються операції з постачання, у тому числі операції з імпорту відходів та брухту чорних і кольорових металів, а також паперу та картону для утилізації (макулатури та відходів) товарної позиції 4707 згідно з УКТ ЗЕД. Переліки таких відходів та брухту чорних і кольорових металів затверджуються Кабінетом Міністрів України.»
Позиція податкового органу щодо неправомірного не нарахування позивачем ПДВ на операції з реалізації металобрухту ґрунтується на недотримання позивачем вимог Закону України «Про Металобрухт» та ДСТУ4121-2002, ДСТУ 3211:2009 при оформленні первинних документів на металобрухт, внаслідок чого перевіркою не можливо підтвердити оприбуткування позивачем певного виду (підвиду) металобрухту чорного або кольорового металу, здійснення перевірки такого металобрухту на вибухонебезпечність, хімічну та радіаційну безпечність. 
Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив такі зауваження податкового органу, зазначивши наступне.
Згідно із п.5.1 Національного стандарту України ДСТУ 4121 2002 ДСТУ 4121-2002. Метали чорні вторинні. Загальні технічні умови, затвердженого Наказом Держстандарту України від 30.09.2002 року №516, металобрухт, що надходить або відвантажують з підприємств, повинен проходити обов`язковий радіаційний контроль, контроль щодо вибухобезпечності та хімічної забрудненості. Кожен транспортний засіб з металобрухтом потрібно супроводжувати документом щодо радіаційної безпеки, вибухо- та хімічної безпечності. Згідно із додатком Г Національного стандарту України ДСТУ 4121 2002, в якому наведена форма посвідчення про вибухобезпечність, хімічну та радіаційну безпечність металобрухту чорних металів, посвідчення складають у двох примірниках та підписуються відповідальними представниками підприємства-постачальника. Один примірник з накладною направляють як обов`язковий супроводжувальний документ одержувачеві, другий залишають у відправника.
Долучені позивачем посвідчення про радіаційну і вибухову безпеку брухту та відходів кольорових та чорних металів та сплавів, які надавались позивачем покупцю разом з товаром, не містять ПІБ відповідальних осіб за радіаційну безпеку та вибухову безпеку (т.1 а.с.249).
В той же час, як вірно зазначив суд першої інстанції, відсутність на посвідченні про радіаційну і вибухову безпеку брухту та відходів кольорових та чорних металів та сплавів певних елементів розшифрування підпису не спростовують факту реальності господарських операцій, оскільки такі посвідчення видаються безпосередньо на підтвердження відповідності продукції певним нормативним вимогам, стандартам вибухобезпечності, радіаційної та хімічної безпеки тощо, контроль за дотримання яких не відноситься до повноважень відповідача, отже, такі документи не можуть вважатися первинними в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та бути підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.
Суд першої інстанції обґрунтовано застосував правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 20.03.2020 року у справі №813/1872/13-а, відповідно до якої такі документи, як сертифікати якості (відповідності) не є документами бухгалтерського обліку чи податкового обліку, які засвідчують факт вчинення господарської операції, а тому відсутність чи наявність належним чином оформленого посвідчення про радіаційну та вибухову безпеку не може бути підставою для визначення об`єкта оподаткування (металобрухту чи відходів) таким, що не підпадає під пільгове оподаткування ПДВ.
Вірним також є висновок суду першої інстанції про безпідставність посилань відповідача на відсутність у текстах актів прийому брухту та відходів кольорових металів ПІБ особи, як їх підписала, оскільки, як вірно зауважив суд першої інстанції, неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Як вже зазначено вище, пунктом 23 підрозділу 2 Розділу XX «Перехідні положення» ПК України тимчасово до 1 січня 2022 року звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з постачання, у тому числі операції з імпорту відходів та брухту чорних і кольорових металів, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.
Згідно статті 1 Закону України «Про відходи» відходи - будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворилися у процесі виробництва чи споживання, а також товари (продукція), що повністю або частково втратили свої споживчі властивості і не мають подальшого використання за місцем їх утворення чи виявлення і від яких їх власник позбувається, має намір або повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення.
Під п.509 Таблиці №2 «Характеристика та показники якості металобрухту для переробки по видам» ДСТУ 4121 2002 міститься лом та відходи іржаві, з`їдені агресивними середовищами, луджені, емальовані, оцинковані. Зашлакований скрап, побутовий лом, доменний присад.
Відповідність металобрухту виду 509 таблиці №2 відображено у паспортах на переданий товар (т.1 а.с.250) у посвідченнях про радіаційну і вибухову безпеку прийомо-здавальних актах (т.1 а.с.248).
Суд першої інстанції вірно відхилив посилання перевіряючих у акті щодо невірного маркування металобрухту в первинних документах з посиланням на ДСТУ 41-21-2002 та ДСТУ 3211:2009, оскільки позивач реалізував змішаний металобрухт, який міститься у п.509 таблиці №2 ДСТУ 4121-2002, про що вказано у первинних документах оформлених при передачі товару.
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про правомірність реалізації позивачем металобрухту, якій створився під час його виробничої діяльності, без нарахування та сплати ПДВ на суму 94834,00 грн..
Що стосується висновку акту перевірки про заниження позивачем податкових зобов`язань з ПДВ на суму 20009,00 грн. внаслідок використання не у господарській діяльності підприємства бензину А-95 та дизельного палива, наданого співробітникам ТОВ «Укратлантік» для заправки власного автотранспорту з метою їх проїзду на роботу і повернення додому, то колегія судів зазначає наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач видавав у грудні 2020 року свої працівникам талони на пальне (бензин А-95 та дизельне пальне) для проїзду власним автотранспортом з домівки до місця роботи та навпаки. 
При придбанні вказаного пального (талонів) позивач сплатив ПДВ, яке включив до складу податкового кредиту за першою подією, тобто за фактом їх оплати.
Видача працівникам талонів проводилась на підставі наказу директора ТОВ №01/01-ОД від 01.01.2016 року «Про надання працівникам талонів на пальне» та за Відомістю обліку витрат палива працівниками за грудень 2020 року (т.1 а.с.226, 227).
Всього у грудні 2020 року видано працівникам 4560 літрів палива на загальну суму 100046,00 грн. в т.ч. ПДВ 20009,00 грн. з яких бензин А095 у кількості 3900 л на суму 86034,00 грн. та дизельне пальне у кількості 660 літрів на суму 14012,00 грн..
В рамках даного спору спірним є питання про те, чи повинен був позивач нарахувати податкові зобов`язання з ПДВ у грудні 2020 року на вартість пального, переданого позивачем своїм працівникам у цьому місяці, сума ПДВ при придбанні якого попередньо була включена позивачем до складу податкового кредиту. 
Податковий орган вважає, що такий обов`язок випливає з положень п.г) п.198.5 ст.198 ПК України, відповідно до яких:
- платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
В обґрунтування такої позиції податкового органу в акті перевірки зазначено, що відсутні будь-які первинні документи, які б давали змогу підтвердити зв`язок зазначених вище операцій із списанням палива із господарською діяльністю підприємства, а саме: договорів оренди автомобілів, наказів про затвердження норм витрат палива та мастильних матеріалів на роботу легкових автівок, наявність подорожніх листів, які б містили відомості щодо фактичних витрат пального, кількість поїздок, пробіг в кілометрах. Також в акті перевірки міститься висновок, що використання співробітниками ТОВ власного автотранспорту для проїзду на роботу та навпаки ніяк не можливо пов`язати з господарською діяльністю ТОВ, яка полягає у виробництві водонагрівачів та електричних конвекторів, а тому списане пальне не було використане у власній господарській діяльності ТОВ, а оскільки вказане пальне фактично було використано працівниками підприємства, то ТОВ в такий спосіб здійснило фінансування особистих потреб працівників. 
Позивач вважає, що безоплатна передача талонів здійснена в межах трудових відносин, та є їх господарським використанням, оскільки передбачена як у колективному договору, так і в трудових договорах із кожним працівником, в якості обов`язку ТОВ частково компенсувати своїм працівників витрати на проїзд до місця роботи і у зворотному напрямку на власному автотранспорті, із розрахунку 9 літрів на 100 км..
Погоджуючись з висновком податкового органу про заниження позивачем податкового зобов`язання з ПДВ на суму 20009,00 грн., суд першої інстанції виходив з наступного:
- витрати на проїзд працівників на роботу та з роботи до дому слід вважати витратами пов`язаними з виконанням трудової функції працівниками, а тому ТОВ мало право віднести суми ПДВ сплачені за придбання пального в наступному переданого працівнику для проїзду на роботу та з роботи до дому в грудні 2020 року до податкового кредиту;
- ні під час перевірки, ні в ході судового розгляду на вимогу суду позивач не надав документів, на підставі яких можливо було встановити - чи працюють особи, вказані у відомості обліку витрат пального, на даному підприємстві; чи наявний у даних працівників транспортний засіб, та яким чином розраховувалась відстань проживання працівника від місця роботи та витрати пального транспортного засобу працівника, які без сумнівно відрізняються як маркою виробника ТЗ, так й витратами пального на 100 км., тоді як в у відомості витрати пального на 100 км. визначені для усіх однакові - 9 літрів (т.1 а.с.226), що теоретично не є можливим. 
- тільки за наявність таких вихідних даних можливо вірно вирахувати обсяг пального необхідного для виконання ТОВ умов колективного договору та відповідно віднести їх на витрати або суму сплаченого за придбання пального ПДВ на податковий кредит у звітному місяці.
Отже, позиція суду першої інстанції з цього питання фактично зводиться до того, що позивач не підтвердив належними доказами правомірність віднесення вартості пального до витрат та податкового кредиту. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що у даному спорі спірним є не питання правомірності віднесення позивачем до складу податкового кредиту суми ПДВ, сплаченої при купівлі пального, талони на яке були роздані працівникам підприємства, що не заперечується податковим органом, а питання включення такої суми ПДВ до складу своїх податкових зобов`язань у відповідності до положень пп.г) п198.5 ст.198 ПК України. 
Поняття талону на паливо надано у спільному наказі Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, міністерства транспорту та зв`язку України від 20.05.2008 року №281/171/578/155 «Про затвердження Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України» як спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на АЗС фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому.
Форму, зміст та ступінь захисту бланків талонів установлює емітент талона. Необхідними елементами талона є його серійний та порядковий номери. Постачальники пального можуть випускати талони різного номіналу (5 л, 10 л, 15 л, 20 л і т. д.) і в різній формі. АЗС, що належить постачальнику талонів, при пред`явленні водієм (довіреною особою підприємства-покупця) талона заправляє автомобіль пальним зазначеної на ньому марки та у зазначеному обсязі і в обов`язковому порядку видає чек РРО.
Колегія суддів вважає, що списання підприємством палива для потреб підприємства може мати місце, коли таке підприємство володіє автотранспортом на підставі права власності та/або права користування (оренда, лізинг тощо) і використовує такий автотранспорт в своїй господарській діяльності.
Якщо ж підприємство надає безоплатно талони на паливо своїм працівникам, які використовують ці талони для заправки свого власного транспорту, навіть з метою приїзду на роботу та з роботи, то така передача в розумінні підпункт «в» підпункту 14.1.185, підпункт «в» підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 Кодексу вважається постачанням товарів/послуг, а згідно з пунктом 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю.
Таким чином, незалежно від того, що позивач добровільно взяв на себе обов`язок надавати своїм працівникам талони на паливо, з метою компенсації їх витрат на проїзд до місця роботи та у зворотному напрямку, і закріпив такий обов`язок у колективному договорі та у трудових договорах із працівниками, це не змінює економічної суті такої операції як безоплатна передача товару, а така безоплатна передача товару не може вважатися операцією в межах господарської діяльністю позивача, оскільки відповідно до п.14.1.36 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Витрати підприємства на забезпечення своїх працівників талонами на паливо для заправки власних автомобілів, з метою компенсації витрат працівників на проїзд до місця роботи та у зворотному напрямку, носять стимулюючий характер і не є безумовно необхідними або вимушеними з точки зору того виду господарської діяльності, якою займається позивач – виробництво та продаж водонагрівачів та електричних конвекторів. 
Отримання працівниками безоплатно таких талонів по суті є додатковим благом для них в розумінні пп.164.2.17 ПКУ, яке безоплатно надає роботодавець додатково до заробітної плати. 
Відповідно, якщо позивач попередньо включив до податкового кредиту суму ПДВ в розмірі 20009,00 грн., сплачену при придбанні талонів на паливо, то при безоплатній передачі таких талонів своїм працівникам позивач на підставі пп.г) п198.5 ст.198 ПК України повинен був нарахувати податкові зобов`язання з ПДВ на таку суму. 
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного за своїм змістом висновку про заниження позивачем податкових зобов`язань з ПДВ на суму 20009,00 грн. за грудень 2020 року, але з інших мотивів, ніж наведені вище, що не є підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в цій частині. 
В свою чергу, заниження позивачем податкових зобов`язань за грудень 2020 року на суму 20009,00 грн, необґрунтовано збільшило на цю суму розмір бюджетного відшкодування ПДВ за цей місяць.
Надані позивачем до суду апеляційної інстанції документальні підтвердження належності працівникам підприємства, які отримували від позивача талони на паливо, легкових автомобілів, на заправку яких використовувались зазначені талони, а також підтвердження місць проживання таких працівників, не впливають на правову оцінку судом апеляційної інстанції спірних правовідносин. 
Що стосується висновку акту перевірки про заниження позивачем податкових зобов`язань з ПДВ на суму 7566,00 грн. та на суму 4409,00 грн. внаслідок використання не у господарській діяльності підприємства товарів, придбаних у ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРИ», та послуги з організації проведення загальних зборів працівників, придбаної у ТОВ «Драйв-ІН», колегія суддів зазначає наступне.
Як слідує зі змісту акту перевірки та матеріалів справи, позивачем було придбано товар у ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРИ» за податковими накладним: 
- №1241042/12 від 07.12.2020 року - туал. папір, рушники папер., олія оливкова 1 л. - 2 шт., оцет бальзамічний 500 мл. – 4 шт., зерна кави, мішалка дерев., pro service для рук п/е, пакет для сміття, серветки універсальні, рідке мило, вологові серветки, кава розч. пакетована, білизна на суму 19886,00 грн 04 коп в т.ч. 3314,34 грн. ПДВ (т.1 а.с.228);
- №1218042/12 від 15.12.2020 року - кава + термочашка, цукерки Рошен, кава розч. Жб170г. пакети всього на загальну суму 4004 грн. 12 коп в т.ч. 667 грн. 35 коп ПДВ (т.1 а.с.229);
- №1218018/12 від 22.12.2020 року - цукерки Рошен, молоко згущ. 1 кг.б 60 шт. банани 18.14 ящ, мандарин 18.3 кг, яблуко 31.1 кг., цукерки Лукас Аркадия, seni air підгузники д/дорослих 30 шт., арахіс, сироп для кави 70х5 шт., на загальну суму 10148 грн. 89 коп. в т.ч. ПДВ 1691 грн. 48 коп. (т.1 а.с.232).
- №1218027 від 15.12.2020 року - цукерки Рошен на загальну суму 2142,41 грн. в т.ч. ПДВ 357,07 грн. (т.1 а.с.231).
- №1218024 від 15.12.2020 року - цукерки Рошен на загальну суму 9212,04 грн. в т.ч. 1535,34 грн. (т.1 а.с.230).
Також позивачем було укладено із ТОВ «Драйв-ІН» договір від 12.12.2020 року про надання послуг з організації заходу №ТР-01/12/20, предметом якого було надання замовнику (позивачу) послуги з організації та обслуговування заходу Замовника проведення звітних зборів працівників останнього щодо підведення підсумків господарської діяльності за 2020 рік який відбудеться 22.12.2020 року з 18:30 до 22 год в приміщенні Виконавця
Згідно додатку №1 до Договору ціна склала 26454,00 грн в т.ч. ПДВ 4409,00 грн. (т.1 а.с.253-255).
На виконання умов договору виконавцем складена податкова накладна №25 від 22.12.2020 року на загальну суму 26454,00 грн в т.ч. 4409,00 грн. ПДВ.
Суми ПДВ за вказаними податковими накладними були включені позивачем до складу податкового кредиту за першою подією, тобто за фактом їх оплати вказаних товарів та послуги, і правомірність такого включення відповідачем не заперечується та відповідає приписам п.198.3 ст.198 ПК України, в абзаці 5 якого зазначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
В акті перевірки також зазначено, що вартість вказаних товарів та послуг не компенсується покупцями, а база ПДВ при цьому не збільшується, що не заперечується і позивачем. 
Позиція податкового органу з цього питання зводиться до того, що оскільки документальною перевіркою не встановлено того, що вартість зазначених товарів та послуг не компенсується покупцями, а база ПДВ при цьому не збільшується, то позивач повинен був нарахувати податкові зобов`язання з ПДВ за правилами, встановленими п.198.5 статті 198 ПК України навіть, якщо за внутрішніми документами ці товари та послуги придбані для санітарно-гігієнічних та господарських потреб. 
Суд першої інстанції погодився з податковим органом та зазначив, що позивач не надав первинних документів, що підтверджують використання вказаних товарів та послуги у господарській діяльності підприємства. 
Апелянт заперечує проти таких висновків, наполягаючи на тому, що не зважаючи на невключення вартості таких товарів та послуги до складу собівартості продукції, понесені підприємством витрати на придбання цих товарів та послуги відносяться до загальногосподарських витрат, спрямованих на обслуговування та управління підприємством, які не включаються до собівартості реалізованої продукції, але оскільки такі витрати понесені у межах господарської діяльності, то відсутні підстави для нарахування податкових зобов`язань на вартість таких товарів та послуги. 
Колегія суддів зауважує, що віднесення тих чи інших витрат на придбання товарів та послуг до загальногосподарських, які спрямовані на обслуговування та управління підприємством, не є безумовною підставою для зменшення суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до Державного бюджету України, на суму ПДВ, яка була сплачена при придбанні таких товарів та послуг, і яка попередньо була включена до складу податкового кредиту відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України, тобто незалежно від того, чи планувалось використання таких товарів та послуг у господарській діяльності підприємства. 
Для цього необхідно, щоб такі товари та послуги були використані платником податку виключно у своїй господарській діяльності в тому значенні цього терміну, як він викладений у п.14.1.36 ст.14 ПК України, тобто безпосередньо у процесі виробництва (виготовлення) та/або реалізації товарів, виконання робіт, надання послуг і були спрямовані на отримання доходу.
Колегія суддів погоджується з податковим органом, що відсутні підстави віднести понесені позивачем витрати на придбання вищевказаних товарів у ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРИ» та послуги у ТОВ «Драйв-ІН» до тих витрат, які понесені у процесі виробництва (виготовлення) та/або реалізації товарів, виконання робіт, надання послуг і які спрямовані на отримання доходу.
Посилання позивача на те, що придбані у ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРИ» товари використані для пригощання працівників, здобувачів вакантних посада, гостей, контрагентів та інспекторів відносяться до загальногосподарських витрат, які пов`язані із господарською діяльністю, а включення вартості яких до собівартості понизить конкурентоспроможність товарів та знизить продажі, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновки колегії суддів, оскільки, по-перше, – спірне питання в рамках даного спору полягає не у віднесенні таких витрат до загальногосподарських, які зменшують до сплати податок на прибуток, а у зменшенні до сплати в бюджет ПДВ за фактом придбання та використання таких товарів, а по-друге – пов`язаність товарів із господарською діяльністю та використання товарів у процесі виробництва (виготовлення) та/або реалізації товарів не є тотожними поняттями. 
Це ж стосується і витрат на придбання послуг у ТОВ «Драйв-ІН» з організації проведення звітних зборів працівників позивача у ресторані 22.12.2020 року з 18:30 до 22 год, які також не можна віднести до витрат, які використані у процесі виробництва (виготовлення) та/або реалізації товарів, виконання робіт, надання послуг і які спрямовані на отримання доходу.
Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано погодився з висновком акту перевірки про заниження позивачем податкових зобов`язань за грудень 2020 року на суму 11975,00 грн., внаслідок використання не у господарській діяльності підприємства придбаних товарів у ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРИ» та послуги у ТОВ «Драйв-ІН», що в свою чергу необґрунтовано збільшило на цю суму розмір бюджетного відшкодування ПДВ за цей місяць.
Таким чином, суд першої інстанції вірно частково задовольнив позов, залишивши спірне податкове повідомлення-рішення чинним на суму завищення бюджетного відшкодування в розмірі 31984,00 грн., а також на суму штрафної санкції в розмірі 3198,00 грн., яка розрахована у відповідності до п.123.1 ст.123 ПК України
Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин апеляційні скарги задоволенню не підлягають. 
Керуючись ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Головного управління ДПС в Одеській області та товариства з обмеженою відповідальністю «Укратлантік» – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 11 серпня 2022 року

Головуючий суддя 	 	Кравченко К.В.	
Судді	    	Джабурія О.В.    Вербицька Н. В.