Постанова
Іменем України
03 серпня 2022 року                                                        
м. Київ                                             
справа № 756/13997/15              
провадження № 61-13936св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу 
ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І.,             Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2015 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позов мотивував тим, що з червня 2007 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, у якому мають спільну дитину ОСОБА_3 , 2009 року народження. На час звернення до суду шлюбно-сімейні стосунки між сторонами припинені, триває судове провадження у справі про розірвання шлюбу. При зверненні до суду позивач ОСОБА_1 зазначив серед спільного майна подружжя дві квартири в місті Києві, три автомобілі та мотоцикл.
До початку розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_2 подала зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя, який прийнято судом до спільного розгляду.
У зустрічному позові ОСОБА_2 також послалася на придбання подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність двох квартир у місті Києві, трьох автомобілів, мотоцикла, а також квартири в місті Марбелья (Іспанія) які просила поділити між подружжям.
Протокольною ухвалою 08 грудня 2015 року, занесеною в журнал судового засідання первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження для спільного розгляду. 
Під час розгляду справи сторони неодноразово уточнювали позовні вимоги, змінюючи як порядок поділу спільного майна подружжя, так і склад такого майна.
У позовній заяві в редакції від 07 грудня 2016 року позивач ОСОБА_1 просив: визнати його особистою приватною власністю квартиру, загальною площею 166,60 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; мотоцикл марки HONDA, модель GL1800, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2008; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таке майно: квартиру, загальною площею 100,10 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; нерухомість (квартиру та комору до неї), яка знаходиться в АДРЕСА_9, площа квартири 175,82 кв. м, площа комори 
7,80 кв. м; автомобіль марки BMW, модель Х5, реєстраційний номер 
НОМЕР_2 , рік випуску - 2014; автомобіль марки HYUNDAI, модель SANTA FE, реєстраційний номер НОМЕР_3 , рік випуску - 2013; автомобіль марки TOYOTA, модель Highlander, реєстраційний номер НОМЕР_4 , рік випуску - 2014; здійснити поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, таким чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухомість, квартиру та комору до неї, яка знаходиться в 
АДРЕСА_4 , площа квартири 175,82 кв. м, площа комори 7,80 кв. м; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль марки BMW, модель Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску - 2014, 
а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в рахунок різниці вартості майна в розмірі 862 169,58 грн.
В обґрунтування вказаних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 16 червня 2007 року, який розірвано 10 травня 2016 року згідно з рішенням Оболонського районного суду міста Києва. Шлюбно-сімейні стосунки та ведення спільного господарства припинені подружжям з квітня 2015 року. 
До спільного сумісного майна позивачем ОСОБА_1 віднесено: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру та комору до неї в Іспанії, місто Марбелья; автомобіль марки BMW, модель Х5, реєстраційний номер НОМЕР_5 , рік випуску - 2014; автомобіль марки HYUNDAI, модель SANTA FE, реєстраційний номер НОМЕР_3 , рік випуску - 2013; автомобіль марки TOYOTA, модель Highlander, реєстраційний номер НОМЕР_4 , рік випуску - 2014.
Інше майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; мотоцикл марки HONDA, модель GL1800, реєстраційний номер НОМЕР_1 , позивач вважає своєю особистою приватною власністю.
ОСОБА_1 послався на те, що до укладення шлюбу з відповідачем             07 лютого 2007 року він позичив у ОСОБА_4 грошові кошти у сумі                   150 000 доларів США для придбання квартири у місті Києві, зобов`язувався повернути їх до 26 жовтня 2015 року. Планував протягом року придбати квартиру, але у зв`язку із світовою кризою та стрімким подорожчанням нерухомості відклав покупку на невизначений термін. На початку 2011 року відбулося здешевшення нерухомості у Оболонському районі міста Києва, тому 29 серпня 2011 року ОСОБА_1 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , 
за 750 000 грн, що на той час складало близько 100 000 доларів США.
05 вересня 2011 року ОСОБА_1 повернув ОСОБА_4 50 000 дол. США, а 26 жовтня 2015 року - ще 50 000 дол. США. По факту вказаних дій між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 була укладена відповідна письмова угода від 26 жовтня 2015 року, що має силу розписки. Всі розписки, які ОСОБА_1 надавав ОСОБА_4 раніше, втратили силу (були знищені) в момент підписання вказаної угоди. 
За таких обставин ОСОБА_1 вважав, що вказана квартира була придбана ним за кошти, які належали йому особисто. При цьому, під час придбання вказаної квартири він не мав змоги повідомити свою дружину ОСОБА_2 про джерело походження грошових коштів, за які спірна квартира придбана, оскільки ОСОБА_4 категорично заборонив йому розголошувати інформацію стосовно його фінансового стану, 
а ОСОБА_1 , перебуваючи з ОСОБА_4 у трудових відносинах, не міг порушити вказану домовленість. Відтак увесь цей час ОСОБА_2 помилково вважала, що квартира на 
АДРЕСА_5 була придбана за спільні кошти подружжя.
Щодо квартири, розташованої в місті Марбелья (Іспанія) позивач 
ОСОБА_1 зазначив, що ця квартира була придбана подружжям за рахунок кредитних коштів, отриманих в банку АТ «Banco de Sabadell, S.A.», квартира передана в заставу банку. З огляду на те, що сторони не досягли згоди стосовно того, закон якої саме держави, України чи Іспанії, повинен застосовуватись до правовідносин щодо їхнього права власності і наступного поділу квартири в місті Марбелья, позивач вважає за необхідне в цьому конкретному випадку застосовувати право особистого закону обох з подружжя, тобто чинне законодавство України. Позивач вказує, що він особисто сплачує позику за придбане нерухоме майно, з січня по березень 2015 року позивачем сплачено 171 272,56 євро, що у гривневому еквіваленті складає 4 720 511,54 грн.
У зустрічному позові ОСОБА_2 просила: визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль марки BMW, модель Х5, позашляховик, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску - 2014; в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя виділити в натурі ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 518 5762 грн; автомобіль марки BMW, модель Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску - 2014, вартістю 
1 268 618,22 грн; визнати за ОСОБА_2 право власності на 
46/100 частки квартири, розташованої за адресою: 
АДРЕСА_1 , вартість частки 4 063 542,48 грн, що з урахуванням відчуженого ОСОБА_2 автомобіля марки HYUNDAI, модель SANTA FE, за ціною 737 067,57 грн, становитиме 11 254 990,27 грн; за ОСОБА_1 визнати право власності на 54/100 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , вартість частки 4 770 245,52 грн, що з урахуванням відчуженого ОСОБА_1 автомобіля марки TOYOTA, модель Highlander, за ціною 746 597,09 грн, та витраченого ним банківського вкладу у розмірі 5 804 195,74 грн, становитиме 11 321 038,35 грн.
Зустрічний позов мотивовано тим, що станом на квітень 2015 року на час припинення спільного ведення господарства до складу майна, що перебуває у спільній сумісній власності, увійшли квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; квартира, розташована за адресою: 
АДРЕСА_2 ; автомобіль марки BMW, модель Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску - 2014; автомобіль марки HYUNDAI, модель SANTA FE, універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , рік випуску - 
2013; автомобіль марки TOYOTA, модель Highlander, універсал-В легковий, реєстраційний номер НОМЕР_4 , рік випуску - 2014; грошові кошти у сумі 168 546 дол. США та 70 380,89 євро.
Беручи до уваги те, що автомобіль марки HYUNDAI, модель SANTA FE, та автомобіль марки TOYOTA, модель Highlander, відчужені сторонами без згоди іншого подружжя, а грошові кошти, які перебували на банківському рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 в банку «Baltic International Ваnк», були використані проти волі іншого подружжя, ОСОБА_2 вважає, що при поділі спільного майна має враховуватись вартість відчуженого майна та витрачених коштів. За оцінкою, наведеною   ОСОБА_2 , загальна вартість спільного майна подружжя, яке підлягає поділу та має враховуватися при поділі,              складає 22 576 028,62 грн, отже, частка кожного з подружжя становить                        11 288 014,31 грн.
Позивач за зустрічним позовом просила суд при поділі майна подружжя врахувати інтереси та потреби малолітньої дитини, яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з нею. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій                                   
Суди розглядали справу неодноразово.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 лютого               2017 року у складі судді Шумейко О. І. справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_6 ; квартиру АДРЕСА_7 ; автомобіль марки BMW, модель Х5, тип універсал-В легковий, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Проведено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя                           ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , таким чином:
- визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності 
на Ѕ  частини квартири АДРЕСА_6 , загальною площею 166,60 кв. м, житловою площею 85,40 кв. м;
- визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності 
на Ѕ частини квартири АДРЕСА_6 , загальною площею 166,60 кв. м, житловою площею 85,40 кв. м;
- визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності 
на Ѕ частину квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 100,1 кв. м, житловою площею 32,5 кв. м;
- визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності 
на Ѕ частини квартири АДРЕСА_7 , загальною площею  100,1 кв. м, житловою площею 32,5 кв. м;
- визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності 
на Ѕ частини автомобіля марки BMW, модель Х5, тип універсал-В легковий,           2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;
- визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності 
на Ѕ частини автомобіля марки BMW, модель Х5, тип універсал-В легковий,             2014 року випуску, реєстраційний номер        НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 764,76 грн 
як грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки HYUNDAI, модель SANTA FE, та автомобіль марки TOYOTA, модель Highlander.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ частини грошових коштів, які знаходились станом на 17 березня 2015 року на мультивалютному розрахунковому рахунку № НОМЕР_6 , відритому в «Baltic International Bank» (юридична адреса: вулиця Калею 43, Рига, LV-1050, Латвія) на ім`я ОСОБА_1 , у розмірі 84 273 дол. США 
та у розмірі 35 190,44 євро.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за умовами укладеного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , 
ОСОБА_2 , як дружина ОСОБА_1 , надала свою згоду на придбання об`єкта нерухомого майна. Під час вчинення зазначеного правочину ОСОБА_1 не повідомив про свій намір придбати квартиру на праві особистої приватної власності. Належних та допустимих доказів того, що для купівлі вказаної квартири ОСОБА_1 були витрачені саме позичені у ОСОБА_4 грошові кошти, а також зберігання такої суми грошей протягом більше ніж чотирьох років з моменту їх отримання, позивачем ОСОБА_1 не надано. Крім того, виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів здійснювалося ОСОБА_1 за рахунок спільних коштів подружжя, набутих за час перебування у зареєстрованому шлюбі, на інші джерела доходів, які б дозволяли ОСОБА_1 набути майно або грошові кошти у особисту приватну власність та за рахунок яких виконати боргові зобов`язання, позивач не посилається. Також суд зазначав, що при зверненні до суду 28 жовтня 
2015 року ОСОБА_1 у позовній заяві вказав, що квартира, яка знаходиться на 
АДРЕСА_5 , придбана подружжям у спільну сумісну власність, незважаючи на те, що за два дні до звернення до суду ним була підписна угода з ОСОБА_4 про врегулювання позикових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 .
Придбання квартири, розташованої на АДРЕСА_8 , та автомобіля марки BMW, модель Х5, у спільну сумісну власність подружжя за час перебування у шлюбі сторонами не оспорювалося.
Суд першої інстанції врахував, що законодавцем встановлено презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність, а також те, що сторонами за час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів придбання вказаного вище майна за рахунок особистих коштів.
Суд дійшов висновку, що обсяг спільно нажитого майна подружжя, наявного на час припинення спільного ведення господарства, складається з квартири АДРЕСА_6 ; квартири АДРЕСА_7 ; автомобіля марки BMW, модель Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2014 року випуску; нерухомості, що складається з квартири АДРЕСА_10, грошових коштів у сумі 168 546 дол. США та 
70 380,89 євро, які перебували на банківському рахунку.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду 
міста Києва від 27 червня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-10274св18).
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2018 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження 
№ 61-39793св18). 
За результатами нового апеляційного розгляду, постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року апеляційну скаргу                    ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Позов ОСОБА_1 та за зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. 
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 :
- право особистої приватної власності на квартиру 
АДРЕСА_7 , вартістю 6 224 231 грн;
- право особистої власності на грошові кошти, які знаходились станом 
на 15 березня 2015 року на мультивалютному банківському рахунку, відкритому в «Baltic International Bank» на ім`я ОСОБА_1 , у розмірі  168 546,00 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 13 липня 2021 року становить 4 599 687,76 грн, та 70 380,89 євро, що за курсом Національного банку України станом на 13 липня 2021 року становить 2 276 533,23 грн.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за   ОСОБА_2 :
- право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_6 , вартістю                                14 071 200,00 грн;
- право особистої приватної власності на автомобіль марки BMW, модель Х5, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю                       1 245 909 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці у вартості майна у розмірі 1 108 328,50 грн. 
У задоволенні іншої частини вимог, пред'явлених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відмовлено. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що частка кожного із сторін у спільному майні подружжя складає 14 208 780,49 грн.
У процесі поділу майна суд може одночасно застосувати не один спосіб, а їх комбінацію: відносно одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших - здійснити передачу одному із подружжя з зобов`язанням певної компенсації другому, а треті види речей - розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. При цьому враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя.
Між сторонами склався такий порядок користування спільним майном, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя: ОСОБА_6 користується квартирою 
АДРЕСА_7 , а ОСОБА_2 - квартирою 
АДРЕСА_6 та автомобілем марки BMW, модель Х5, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Крім того, згідно з випискою з «Baltic International Bank» з мультивалютного банківського рахунку за період з 11 листопада 2014 року по 05 лютого            2016 року, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , на вказаному мультивалютному банківському рахунку станом на 17 березня 2015 року знаходилися грошові кошти у сумі 168 546,00 дол. США та 70 380,89 євро, 
які були зняті ОСОБА_1 .
Таким чином, з урахуванням положень законодавства щодо способів поділу майна, можливості їх комбінації, а також того, що у сторін склався тривалий порядок користування майном, апеляційний суд, врахувавши існуючий та тривалий спір між сторонами, дійшов висновку, що найбільш прийнятним та дієвим способом здійснити поділ майна між ними є поділ з урахуванням порядку користування, який склався, та стягнення відповідної компенсації.
Щодо стосується вирішення питання про поділ квартири АДРЕСА_11 суд апеляційної інстанції виходив з того, що зазначене майно
є спільною власністю сторін та сторони визначили частки у цьому майні, 
по Ѕ кожного, ще на час набуття цього майна у власність, а тому відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на вказану квартиру.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_2 не погодилась з висновками апеляційного суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову в частині поділу майна подружжя та ухвалити нове рішення, яким: визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль марки BMW, модель Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску - 2014; грошові кошти у розмірі 70 380,89 євро та
168 546,00 дол. США, які перебували на мультивалютному розрахунковому рахунку, відритому в «Baltic International Bank» на ім`я ОСОБА_1 , та закритому на час розгляду справи.
У порядку поділу спільного майна подружжя із врахуванням витрачених ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 70 380,89 євро та                           168 546,00 дол. США, які перебували на мультивалютному рахунку, закритому на час розгляду справи, визнати: за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 51/100 частки квартири АДРЕСА_6 ; 
за ОСОБА_2 визнати право спільної часткової власності 
на 49/100 частини квартири 
АДРЕСА_6 , та право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_7 та автомобіль марки BMW, модель Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 
рік випуску - 2014. У задоволенні інших вимог відмовити.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження, справу витребувано із суду першої інстанції. 
У вересні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду 01 грудня 2021 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 209/3085/20 (провадження 
№ 14-182цс21)
Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2022 року поновлено касаційне провадження у справі № 756/13997/15 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що під час вирішення цього спору суд апеляційної інстанції застосував норму права, статтю 71 СК України, без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (щодо підстав припинення одним із подружжя - позивачем своєї частки у спільному майні подружжя і отримання від іншого з подружжя - відповідача грошової компенсації на свою користь), викладеному у постанові Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 725/3818/19 (провадження № 61-11831св20).
Апеляційний суд не врахував, що у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник має звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. 
ОСОБА_2 не вносила на депозитний рахунок суду попередньо відповідної грошової суми та не погоджується її виплачувати.
Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення в частині поділу майна подружжя та стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації у розмірі 
1 108 328,50 грн, не врахував зміст позовних вимог ОСОБА_1 , в яких він у порядку статті 364 ЦК України про припинення своєї частки 
у спільному майні, зокрема, в квартирі АДРЕСА_6 ; в автомобілі марки BMW, модель Х5,  2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 
і отримання грошової компенсації за це майно на свою користь не звертався.
Судом не враховано, що запропонований у зустрічному позові               ОСОБА_2 варіант поділу майна подружжя передбачає поділ, за яким відбудеться виділення конкретних часток кожному зі співвласників та спільне майно набуває статусу спільної часткової власності. 
При цьому в матеріалах справи відсутні докази, а у постанові суду, яка оскаржується, відсутні висновки, що спільне користування сторонами 
у справі квартирою 
АДРЕСА_6 , з виділенням сторонам відповідних часток у власність є неможливим.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника 
ОСОБА_8 заперечує проти доводів ОСОБА_2 та просить залишити прийняту апеляційним судом постанову без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.
Фактичні обставини, встановлені судами
З 16 червня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 травня 2016 року. Цим же рішенням встановлено, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства з квітня 2015 року.
За час шлюбу, згідно з позовними вимогами (первісними та зустрічними), сторони набули таке майно: квартиру АДРЕСА_6 ; квартиру 
АДРЕСА_7 ; автомобіль BMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2 , квартиру та комору в Іспанії, місто Марбелья; 168 546,00 дол. США та 70 380,89 євро, які знаходилися на мультивалютному банківському рахунку в «Baltic International Bank», Латвійська Республіка. 
Згоди щодо поділу цього майна сторони не досягли.
Так, 27 серпня 2011 року ОСОБА_9 та ОСОБА_1 уклали договір                               купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_1 
за 750 000,00 грн придбав у власність квартиру 
АДРЕСА_6 , загальною площею 166,60 кв. м.
Відповідно до пункту 17 договору ОСОБА_2 як дружина покупця надала заяву про згоду на укладення цього договору, 29 серпня 2011 року справжність підпису на заяві засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О. В. 
Під час вчинення зазначеного правочину ОСОБА_1 не повідомив про свій намір придбати квартиру на праві особистої приватної власності. Належних та допустимих доказів того, що для купівлі вказаної квартири ОСОБА_1 були витрачені позичені у ОСОБА_4 грошові кошти, позивач не надав, указавши у своїй позовній заяві, що вказана квартира придбана подружжям у спільну сумісну власність.
07 березня 2014 року ОСОБА_10 та ОСОБА_2 уклали договір               купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 
набула у власність квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 100,10 кв. м.
Відповідно до пункту 3 цього договору за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 2 400 000,00 грн.
Вказаний договір укладено за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви, 07 березня 2014 року справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н. В.
13 травня 2014 року ОСОБА_2 придбала у власність автомобіль марки BMW, модель Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2014 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.
20 лютого 2015 року ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 і           ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за 350 000,00 євро придбали у спільну часткову власність у рівних частинах квартиру АДРЕСА_12.
На виконання ухвали Оболонського районного суду міста Києва                          від 22 лютого 2016 року про звернення до Міністерства юстиції Латвійської Республіки із судовим дорученням про надання правової допомоги від «Baltic International Bank» через Міністерство юстиції України надійшла виписка з мультивалютного банківського рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , за період з 11 листопада 2014 року по 05 лютого 2016 року, відповідно до якої на вказаному мультивалютному банківському рахунку станом на 17 березня 2015 року знаходилися грошові кошти у сумі                      168 546,00 дол. США та 70 380,89 євро.
Сторонами не заперечувалося, що вони без згоди іншого з подружжя відчужили автомобілі Hyundai Santa FE, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 
та Toyota Hihglander, реєстраційний номер НОМЕР_4 .
ОСОБА_2 до матеріалів справи долучила звіти визначення ринкової вартості транспортних засобів, зі змістом яких погодилася представник ОСОБА_1 . Так, ринкова вартість автомобіля Hyundai Santa FE становить 737 067,57 грн, а ринкова вартість автомобіля Toyota Hihglander - 746 597,09 грн.
Автомобіль Hyundai Santa FE був відчужений ОСОБА_2 , 
а автомобіль Toyota Hihglander - ОСОБА_1 . Загальний розмір грошових коштів, отриманих подружжям внаслідок продажу автомобілів, становить 1 483 664,66 грн, частка кожного з них - 741 832,33 грн.
На підставі наданих звітів визначення ринкової вартості зазначених транспортних засобів, ОСОБА_2 мала право на отримання від ОСОБА_1 4 764,76 грн грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобілі Hyundai Santa FE та Toyota Hihglander.
Під час розгляду справи установлено, що ОСОБА_1 виплатив на користь ОСОБА_2 4 764,76 грн грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на зазначені автомобілі.
Мотоцикл Honda, модель GL1800, номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 набув за особисті кошти після припинення ведення спільного господарства.
Згідно з наданим позивачем висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 09 вересня 2020 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи ринкова (за заявою представника ОСОБА_1 ) вартість квартири 
АДРЕСА_7 станом на дату оцінку (28 серпня 
2020 року) становить 6 224 231,00 грн.
З вартістю квартири АДРЕСА_7 , визначеною у зазначеному висновку експерта, погодилась ОСОБА_2 .
Згідно з висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 09 грудня 2020 року за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи у справі ринкова вартість транспортного засобу - автомобіля марки BMW, модель Х5, державний номерний знак НОМЕР_2 , станом на дату проведення експертизи складала 1 245 909,00 грн з ПДВ.
Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 01 березня 2021 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи ринкова вартість квартири 

АДРЕСА_6 станом на дату оцінки, 16 лютого 2021 року, складає 
14 071 200,00 грн. 
Вартість майна, яке належить до спільної сумісної власності подружжя, складає 28 417 560,00 грн, з яких: 14 071 200,00 грн - ринкова вартість                  квартири  № АДРЕСА_13;                     6 224 231,00 грн - ринкова вартість квартири АДРЕСА_7 ; 1 245 909,00 грн - ринкова вартість автомобіля марки BMW, модель Х5, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 
4 599 687,76 грн, що за курсом Національного банку України станом 
на 13 липня 2021 року в еквіваленті становить 168 546,00 дол. США, - грошові кошти, які перебували на мультивалютному рахунку, закритому на час розгляду справи; 2 276 533,23 грн, що за курсом Національного банку України станом на 13 липня 2021 року в еквіваленті становить 
70 380,89 євро, - грошові кошти, які перебували на мультивалютному рахунку, закритому на час розгляду справи.
За вказаних обставин установлено, що частка кожного із сторін у спільному майні подружжя складає 14 208 780,49 грн.
Між сторонами склався тривалий порядок користування зазначеним спільним майном, а саме: ОСОБА_6 користується квартирою 
АДРЕСА_7 , а ОСОБА_2 - квартирою АДРЕСА_6 та автомобілем марки BMW, модель Х5, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Відповідно до виписки з «Baltic International Bank» з мультивалютного банківського рахунку за період з 11 листопада 2014 року до 05 лютого 
2016 року, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , на мультивалютному банківському рахунку станом на 17 березня 2015 року знаходилися грошові кошти у сумі 168 546,00 дол. США та 70 380,89 євро, які були зняті 
ОСОБА_1 .
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення           від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Постанова апеляційного суду оскаржується ОСОБА_2 лише в частині визначеного судом порядку поділу спільного майна подружжя, зокрема щодо двох квартир, автомобіля марки BMW і грошових коштів, які знаходились на мультивалютному банківському рахунку «Baltic International Bank», у зв`язку з чим Верховний Суд переглядає справу у касаційному порядку саме у цій частині та в межах доводів касаційної скарги.
В іншій частині судове рішення апеляційного суду не оскаржується, тому в силу положень статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядається. 
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У справі, яка переглядається, сторони погодились, що частка кожної зі сторін у спільному майні подружжя становить 14 208 780,49 грн, а також погодилися із встановленим апеляційним судом переліком майна, яке визнане спільною сумісною власністю та підлягає поділу, а саме:
-      квартира 
АДРЕСА_6 ;
-      квартира АДРЕСА_7 ;
-      автомобіль марки BMW, модель Х5, 2014 року випуску, реєстраційний   номер НОМЕР_2 ;
-      грошові кошти, які знаходились станом на 17 березня 2015 року на мультивалютному банківському рахунку, відкритому в «Baltic International Bank» на ім`я ОСОБА_1 , у сумі 168 546,00 дол. США 
та 70 380,89 євро.
Основним мотивом звернення ОСОБА_2 з касаційною скаргою на постанову апеляційного суду є її незгода з визначеним судом порядком поділу майна, зокрема щодо стягнення з неї на користь ОСОБА_1 компенсації за перевищення вартості майна, яке їй виділяється, оскільки вона попередньо не вносила на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми та не погоджується її виплачувати.
За доводами ОСОБА_2 суд мав ухвалити рішення за запропонованим нею варіантом поділу, відповідно до якого нерухоме майно поділяється у частках з виділенням конкретних часток кожному із співвласників, а автомобіль залишається у її власності в рахунок збільшення частки ОСОБА_1 у нерухомому майні.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63             СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК Українита статтею 372 ЦК України.
Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до положень частини першої  статті 71 СК України майно, 
що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. 
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункту 27 постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження 
№ 14-182цс21)).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).
Частиною другою статті 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема (але не виключно) на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).
Оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. У випадку, коли такої натуральної точності досягти неможливо, виходом із ситуації є доплата одному з подружжя грошової компенсації.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), підлягає застосуванню до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя (позивача) до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. 
У пункті 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 
2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182 цс21) викладено висновок, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив
(а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі           № 299/2587/15 (провадження № 61-8926св18)).
Таку ж позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження 
№ 14-182цс21), зазначивши у пункті 45, що підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.
У пункті 50 цієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду вказано, 
що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майнопри його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. 
За таких обставин доводи касаційної скарги, що суд не міг стягнути з ОСОБА_2 компенсацію вартості майна, оскільки вона не погоджувалась на сплату компенсації та не вносила цю суму на депозитний рахунок суду, не заслуговують на увагу.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та зводяться до незгоди із варіантом поділу спільного сумісного майна в натурі, обраного судом з урахуванням установлених у цій справі конкретних обставин.
При цьому обрання судом варіанту поділу спільного майна, зокрема того, який найбільше відповідає інтересам обох сторін, враховує установлений між сторонами порядок користування цим майном, не є виходом за межі позовних вимог, оскільки позов пред`явлено саме про поділ спільного майна подружжя і суд вирішив спір саме в межах цих вимог із застосуванням комбінації способів поділу майна, передбачених законом, та визначив спосіб, який, за установлених у цій справі обставин, є найбільш прийнятним та дієвим, а також відповідає засадам розумності і справедливості.
Склад та обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю та підлягало поділу, дозволяло суду здійснити його поділ шляхом передачі кожному з подружжя окремого об`єкта нерухомого майна та провести поділ рухомого майна (автомобіля та грошових коштів). При цьому суд врахував фактичний порядок користування спільним сумісним майном, який склався щодо цього майна між сторонами, за яким  ОСОБА_6 користується квартирою 
АДРЕСА_7 та зняв кошти, які знаходились на мультивалютному рахунку, а ОСОБА_2 користується квартирою АДРЕСА_6 та автомобілем марки BMW, модель Х5, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
У справі, яка переглядається, кожна сторона запропонувала свій спосіб поділу спільного майна в натурі з виплатою або отриманням грошової компенсації від іншого з подружжя.
Запропонований у зустрічному позові ОСОБА_2 варіант поділу майна подружжя передбачає поділ, за яким відбудеться виділення конкретних часток кожному зі співвласників у квартирі  АДРЕСА_6 
(за ОСОБА_1 - 49/100 частини, за ОСОБА_1 - 51/100). При цьому квартира АДРЕСА_7 та автомобіль марки BMW в цілому залишаються у власності ОСОБА_2 .  
За таким варіантом поділу ОСОБА_1 не буде одноосібним власником житла, а належність йому у власності 51/100 частину квартирі  
АДРЕСА_6 породжуватиме стан невизначеності у відносинах сторін і вимагатиме від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту, зокрема зумовлюватиме у співвласників потребу після судового рішення вирішувати питання про встановлення порядку користування квартирою або домовлятися про порядок поділу цього ж майна (стаття 365 ЦК України) у спосіб виплати одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. 
У пункті 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 
2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182 цс21) зазначено, що якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. 
Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
З урахуванням установлених у цій справі обставин, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про необхідність застосування варіанту поділу майна подружжя, за яким відбудеться виділення конкретних часток кожному зі співвласників і спільне майно набуде статусу спільної часткової власності, та вважає, що застосований у цій справі судом апеляційної інстанції спосіб поділу є менш обтяжливим для сторін та відповідає  засадам розумності і справедливості. 
При цьому стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації різниці вартості спільного сумісного майна, присудженого кожній із сторін, не може розцінюватись як надмірний тягар для ОСОБА_2 та порушення балансу інтересів сторін, оскільки у її власності залишається нерухоме майно (житлова квартира), яка за площею та вартістю значно перевищує вартість і площу квартири, яку виділено ОСОБА_1 . При цьому їй присуджено автомобіль марки BMW, яким вона користується та вартість якого перевищує розмір компенсації. 
Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду 
від 18 травня 2021 року у справі №725/3818/19 (провадження 
№ 61-11831св20), оскільки обставини цієї справи є нерелевантними до обставин справи, яка переглядається. 
Колегія суддів не бере до уваги посилання  ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 не заявляв позовні вимоги в порядку статті 364 ЦК України про припинення своєї частки у спільному майні і отримання грошової компенсації за це майно на свою користь, а тому суд безпідставно вирішив питання щодо компенсації і виділу частки із майна без звернення позивача до суду з відповідним позовом. Такі аргументи касаційної скарги 
є безпідставними, оскільки згідно з уточненими позовними вимогами ОСОБА_1 просив поділити спільне сумісне майно подружжя відповідно до статті 71 СК України, якою визначено порядок та способи поділу такого майна, в тому числі з присудженням одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно.
У справі, яка переглядається, суд застосовував поєднання способів поділу майна між подружжям, оскільки встановив можливість реального поділу майна між сторонами та поділив неподільні речі, з урахуванням суми грошових коштів, які знаходилися на банківському рахунку на момент розірвання шлюбу, і визначив розмір компенсації різниці у вартості часток кожного з подружжя у спільному майні, а також врахував фактичний порядок користування цим майном, який склався у сторін.
Жоден із подружжя, з урахуванням проведеного судом поділу майна (двох квартир - по одній для кожної із сторін, автомобіля та грошових коштів), не позбавлений нерухомого майна, майно зберегло цільове призначення.
Враховуючи наведене, оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, оскільки суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                   і процесуального права. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                     її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                             Ю. В. Черняк