Постанова 
Іменем України
 
26 квітня 2022 року
м. Київ
справа № 264/3739/19
провадження № 61-4243св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2020 року у складі судді Мирошниченка Ю. М. та постанову Донецького апеляційного суду від 03 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Попової С. А., Зайцевої С. А., Ткаченко Т. Б.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання договорів дарування недійсними та припинення права на частку у спільному майні.
На обґрунтування позову посилалася на таке. З 1955 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 , проживаючи в його батьківському будинку АДРЕСА_1 . Після смерті батьків чоловіка цей будинок, що був відремонтований і добудований спільними зусиллями із чоловіком за кошти їх сімейного бюджету, став спільною сумісною власністю її та чоловіка. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, що складається з вказаного будинку. 30 жовтня 2013 року державним нотаріусом видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 його дочкам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по 5/12 часток будинку кожній, а їй на 1/6 частку будинку.
Нотаріус не перевірив, чи було заповідане майно спільною сумісною власністю подружжя, а тому неправильно визначив спадкову масу. Наголошувала на неможливості спільного користування спірним майном з огляду на вкрай неприязні стосунки, що склалися між сторонами.
З урахуванням уточнених позовних вимог позивачка просила визнати за нею право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме на 1/2 частку у праві власності на будинок АДРЕСА_1 ; визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину, які видані їй, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; припинити право власності ОСОБА_2 на 1/6 частку будинку з виплатою відповідачці грошової компенсації вартості цієї частки; визнати недійсними договори дарування частини житлового будинку та земельної ділянки, за яким ОСОБА_2 подарувала свою частку у спірному майні дочці ОСОБА_3 , з мотивів фіктивності цих правочинів, вчинених з метою виведення майна із власності відповідачки у зв`язку з розглядом цієї справи.
Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 03 лютого 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що сторонами не заперечувалось, що після смерті чоловіка та відкриття спадщини позивачка не звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні, не заявила про віднесення житлового будинку з надвірними будівлями до спільного майна подружжя та про належність їй 1/2 його частки, як дружині, що пережила чоловіка, тому спірний будинок увійшов до складу спадщини у цілому. Відповідачі виконали всі необхідні юридичні процедури, згідно з якими отримали свідоцтва про право на спадщину, тривалий час на законних підставах володіли успадкованою часткою у спірному майні. Щодо вимог про визнання правочинів недійсними, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та припинення права на частку у спільному майні, то вони є похідними від основної вимоги про визнання права спільної сумісної власності позивачки та її померлого чоловіка на спірний будинок і були визнані судом необґрунтованими внаслідок недоведеності основної вимоги.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У березні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
На обґрунтування касаційної скарги посилалася на те, що висновок суду апеляційної інстанції щодо застосування позовної давності суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18. Обсяг спірного майна, яке складалось з однієї прибудови та льоху, було збільшено майже у два рази, отже, необхідно враховувати, що покращень зазнали не лише прибудови, збудовані після 1955 року, а й будови, які були зведені у 1950 році. Таким чином, збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, які не були враховані при ухваленні оскаржуваних рішень судами попередніх інстанцій. У постанові апеляційного суду зазначено, що за відсутності письмової заяви позивачки нотаріусом дотримано вимоги закону, проте суд залишив поза увагою, що чинними нормами законодавства, які мають диспозитивний характер, передбачено, що строк звернення спадкоємця із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не обмежений. Тобто норми, на які посилався апеляційний суд, не є імперативними та реалізовуються на розсуд спадкоємців. Також суди не взяли до уваги, що правовстановлюючим документом, на підставі якого нотаріус видав оскаржувані свідоцтва про право на спадщину, було свідоцтво про право власності за № НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Маріупольської міської ради Донецької області 10 січня 2003 року. Таким чином, оскаржувані свідоцтва про право на спадщину були видані на підставі документа, який датується 2003 роком, тобто отриманий в період знаходження подружжя ОСОБА_6 у шлюбі.
Судові рішення оскаржуються з підстав неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 362/6056/17, у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17, відсутності висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема щодо застосування норм права, якими визначається обов`язок подання заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя впродовж певного строку у разі відкриття спадщини.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 389Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що з 16 квітня 1955 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з  ОСОБА_5 (а. с. 8).
У 1961 році ОСОБА_7 (батькові ОСОБА_5 ) видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . 
У 1969 році ОСОБА_5 самочинно збудував прибудову до вказаного будинку площею 65 кв. м. 
Після смерті ОСОБА_7 , право власності на 1/2 частину будинку отримала у спадщину його дружина ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, а інша 1/2 частина будинку належала їй на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла. Після її смерті її син ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 вересня 1981 року набув право на спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1 та житлової прибудови, житловою площею 66,2 кв. м, з належними надвірними побудовами: вбиральня, замощення, паркан. 
У 2002 році будинок АДРЕСА_1 , до якого включені житлова прибудова А1-1 з трьох жилих кімнат, коридору, санвузла (збудована самовільно у 1969 році), самовільно збудовані сараї літ. В, Д - прийнято до експлуатації.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер (а. с. 9).
На момент його смерті залишилося спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , належне спадкодавцеві на підставі отриманого у 2003 році свідоцтва про право власності замість свідоцтва про право на спадщину.
Спадкоємцями ОСОБА_5 за заповітом від 21 вересня 2004 року є його дочки: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , частки яких у спадщині є рівними (а. с. 10).
Державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори 30 жовтня 2013 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 5/12 часток житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0527 га. На земельній ділянці розташовано: будинок літ. А-1, житловою площею 28,5 кв. м; житлова прибудова літ. А 1-1, житловою площею 37,7 кв. м; усього загальною площею 108,8 кв. м, житловою площею 66,2 кв. м; вбиральня літ. Г-1; сарай літ.-1; сарай літ. В-1; погріб літ. З/п; гараж літ. Ж-1; мощення літ. І; огорожа літ. 2, 3 (а. с. 15, 58).
Також державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори 30 жовтня 2013 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 5/12 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0527 га. Набуте у спадщину майно ОСОБА_2 подарувала 14 березня 2019 року ОСОБА_3 (а. с. 59-60, 62-63). 
У вказаному будинку зареєстрована дочка ОСОБА_3 - неповнолітня ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 58, 71-72). 
Державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори 30 жовтня 2013 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 на 1/6 частину спірного будинку АДРЕСА_1 . 
29 листопада 2017 року ОСОБА_1 подарувала свою успадковану частку дочці ОСОБА_4 (а. с. 17, 58).
За правилами статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України).
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) у редакції, чинній на момент перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у шлюбі, у період коли за позицією позивачки нею із чоловіком здійснювалася добудова і ремонт спірного будинку, визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Згідно зі статтею 25 КпШС, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. 
Аналогічні за змістом положення містить стаття 62 Сімейного кодексу України, який був чинний на момент відкриття спадщини після смерті у липні 2007 року ОСОБА_5 .
Статтею 71 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на день видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину) визначено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.
Згідно з підпунктом 4.22 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.
Відповідно до пункту 1.1 глави 11 Порядку у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що надані позивачкою докази не свідчать про істотність збільшення вартості спірного майна внаслідок її особистих чи спільних з ОСОБА_5 трудових або грошових затрат на розбудову садиби, що відбулася до набуття ОСОБА_5 права власності на неї.
Погоджуючись з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання за позивачкою права на спірне майно, Верховний Суд також звертає увагу на таке.
Суди встановили, що прибудова до спірного житлового будинку площею 65 кв. м була зведена ОСОБА_5 самочинно у 1969 році, тобто за життя власника будинку ОСОБА_7 .
Відповідно до статті 105 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (який був чинним на час здійснення прибудови до житлового будинку) громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). За позовом виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів такий будинок або частина його можуть бути безоплатно вилучені судом і зараховані до фонду місцевої Ради народних депутатів або за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів знесені громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Знесення чи вилучення будинку, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, провадиться, коли громадянин не привів його, після попередження, у відповідність з проектом чи зазначеними нормами і правилами. Господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок.Одержані при знесенні жилого будинку або частини його, господарських і побутових будівель та споруд будівельні матеріали залишаються у власності громадянина, який провадив самовільне будівництво.
Також позовні вимоги позивачки зводяться до того, що добудова у 1969 році спірного будинку мала місце за кошти подружжя ОСОБА_6 , а тому після смерті ОСОБА_7 він став спільною власністю позивачки та її колишнього подружжя ОСОБА_5 .
Проте, зважаючи, що спірна прибудова мала місце за життя власника будинку ОСОБА_7 , була самочинним будівництвом, а правове значення має час зведення добудови до будинка, як приналежності до будинку, у позивачки та ОСОБА_5 не виникло право спільної сумісної власності на спірний будинок.
Верховний Суд також враховує суперечливу поведінку позивачки, яка за життя ОСОБА_5 не оспорювала оформлення за ним права власності на спірний будинок у порядку спадкування, а після його смерті оформила своє право на обов`язкову частку у спадщині та розпорядилася своєю часткою у майні.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
Тобто позивачка оспорює підстави набуття у власність сторонами у справі спірного житлового будинку, право власності на частку у праві власності на який вона набула в порядку спадкування за законом. Такі дії заявниці, на думку колегії суддів, свідчать про намагання позивачки здійснити перерозподіл часток у праві власності на спадкове майно сторін у справі і є недобросовісними.
Встановлено, що після смерті ОСОБА_5 та відкриття спадщини позивачка не звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні, не заявила про віднесення спірного житлового будинку з надвірними будівлями до спільного майна подружжя та про належність їй 1/2 частки чоловіка, тому спірний будинок увійшов до складу спадщини у цілому. 
Відповідачі дотрималися необхідних процедур, згідно з якими отримали свідоцтва про право на спадщину, тривалий час на законних підставах володіли часткою у спірному майні, позбавлення якої було б несправедливим та суперечило б верховенству права, складовою якого є принцип правової визначеності, що передбачає право громадян мати можливість упевнено передбачати правові наслідки вчинюваних ними дій.
Отже, підстав для задоволення вимог позивачки про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя немає.
Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що заявлені позивачкою вимоги щодо визнання правочинів недійсними, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та припинення права на частку у спільному майні є похідними від вимоги про визнання права спільної сумісної власності позивачки та її померлого чоловіка на спірний будинок і визнаються судом необґрунтованими внаслідок недоведеності основної вимоги.
Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Отже, право власності на майно, яке було передано за угодою щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.
Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку що вимоги про визнання правочинів недійсними не є ефективним способом захисту права власника, проте це не вплинуло на вирішення судами справи по суті, оскільки у позові відмовлено за недоведенням набуття позивачкою права на спірне майно як на майно, що належало подружжю на праві спільної сумісної власності.
Доводи касаційної скарги про те, що висновок суду апеляційної інстанції щодо застосування позовної давності суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. За таких обставин, застосування наслідків спливу строку позовної давності можливе за умови наявності порушеного права позивача, тобто обґрунтованості позовних вимог.
Проте у справі, яка переглядається, суди відмовили у задоволенні позову за необґрунтованістю, тому позовна давність до спірних правовідносин не застосовується.
Доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 362/6056/17, у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 є необґрунтованими з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
У постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 362/6056/17 (провадження № 61-10534св19) та Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 зроблено висновок, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
Проте висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Аргументи касаційної скарги щодо відсутності висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема щодо застосування норм права, якими визначається обов`язок подання заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя протягом певного строку у разі відкриття спадщини, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
Статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.
У пункті 3 розділу 4 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2009 року, зазначено, що одержання частки у спільному майні є правом того із подружжя, хто є живим. Той із подружжя, хто є живим, має право подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Не має права відмовитись від своєї частки у спільному майні той із подружжя, який пережив, на користь інших спадкоємців, оскільки його частка не входить до складу спадкового майна.
Оскільки підставою для видачі одному з подружжя свідоцтва про право власності на частку у спільному майні після смерті іншого з подружжя є заява такої особи, яку позивачка не подала, то апеляційний суд з урахуванням такої обставини, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відсутність відповідного висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, на що посилається заявниця у касаційній скарзі, не свідчить про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, якими визначається обов`язок подання заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.
За змістом статей 34, 71 Закону України «Про нотаріат» як у редакції, яка була чинною на час відкриття спадщини, так і на час пред`явлення позову та розгляду справи, обов`язок подання заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя упродовж певного часу законом не визначено.
Проте у цій справі незвернення позивачки із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя до нотаріуса не є самостійною підставою для відмови у позові.
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права, а також незгоди зі встановленими фактичними обставинами у справі та стосуються переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює. 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 03 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        Г. І. Усик