ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

05 липня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/1645/21	
                                                                                суддя І інстанції – Єфанова О.В.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чепурнова Д.В. (доповідач),
                               суддів:  Сафронової С.В., Ясенової Т.І.,     
за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, до Голови комісії з припинення юридичної діяльності осіб Соборної районної у місті Дніпрі ради та її виконавчого комітету про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1  звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом в якому просив:
визнати протиправним та скасувати розпорядження голови комісії з припинення юридичної діяльності осіб - Соборної районної у місті Дніпрі ради та її виконавчого комітету № 227-ОС від 24.12.2020 про звільнення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 відповідно до норм п.1 ст. 40 КЗпП України з посади начальника управління- служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради;
поновити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН: НОМЕР_1 на відповідні посаді начальника управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради з 04.01.2021 року;
зобов`язати Адміністрацію Соборного району Дніпровської міської ради нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН: НОМЕР_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період часу з 04.01.2021 року по дату фактичного поновлення на посаді, з врахуванням посадового окладу, доплати за вислугу років та надбавки за ранг, преміювання працівників, в межах фонду преміювання, надбавки за високі досягнення у праці тощо без утримання податків та обов`язкових зборів.
В обґрунтування позовних вимог посилається  на те, що оскарженим розпорядженням його було звільнено протиправно та необґрунтовано, а саме: 1) звільнення відбулось у зв`язку із реорганізацією установи, однак, відповідач у порушення ст. 42 КзПП України перед прийняттям рішення про звільнення позивача із займаної посади у зв`язку не провів порівняльний особи, яку призначено на посаду ( ОСОБА_2 ), і того, який підлягав, на думку відповідача, звільненню ( ОСОБА_1 ). 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції,   ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що  розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, судом має бути з`ясовано питання про те, чи дійсно у відповідачів мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності працівників, чи додержано роботодавцем норми законодавств, що регулюють вивільнення працівників, докази пропозиції посади, докази відмови від переведення на іншу посаду тощо, чого судом першої інстанції зроблено не було. 
В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач  підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, представник відповідача не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно Розпорядження Голови Соборної районної у місті Дніпрі ради від 18.04.2019р. №68-ос позивача прийнято на посаду начальника управління служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради.
Враховуючи рішення Дніпровської міської ради від 25.04.2018 № 95/31 «Про функціонування районних у місті Дніпрі рад та їх виконавчих органів», від 02.09.2020 №80/60 «Про створення адміністрацій районів Дніпровської міської ради», у зв`язку з реорганізацією Соборної районної у місті Дніпрі ради, відповідно до норм чинного законодавства позивача за 2 місяці повідомлено про наступне вивільнення, а у разі наявності посади вона буде запропоновано.
З 31 грудня 2020 року позивача звільнено з займаної посади відповідно до розпорядження голови комісії з припинення юридичної діяльності осіб - Соборної районної у місті Дніпрі ради та її виконавчого комітету № 227-ос від 24.12.2020 відповідно до норм п.1 ст. 40 КЗпП України.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржене розпорядження про звільнення позивача прийнятий у межах повноважень, у спосіб та у порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. передбачено, що суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників). 
Проте, суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. І власник чи уповноважений ним орган має право, на свій розсуд, вносити зміни в штатний розпис.
Власник чи уповноважений ним орган на свій розсуд має право чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад.
Рішенням Соборної у місті Дніпрі Ради № 276 від 24.10.2020 року  було припинено  юридичну особу  - управління - службу у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради шляхом реорганізації (приєднання) до адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради. Встановлено, що адміністрація  Соборного району Дніпровської  міської ради є правонаступником майнових прав та обов`язків управління – служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради.
Як вбачається з матеріалів справи  штатна чисельність  управління – служба у справах дітей Соборної районної у місті  Дніпрі ради  нараховував 11 штатних одиниць, в той же час  у штатному розписі адміністрації  Соборного району Дніпропетровської міської ради  управління-служба у справах дітей нараховується 10 штатних одиниць.  
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07 червня 2001 року № 2493-ІІІ (далі - Закон № 2493-ІІІ), служба в органах місцевого самоврядування це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Також, частиною 1 статті 20 Закону № 2493-ІІІ передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України.
Відповідно до пункту 2 Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2493-ІІІ, дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.
У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.
Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII (далі Закону № 889-VII) врегульовано процедуру звільнення державного службовця, у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то обґрунтовано застосовуються до спірних правовідносин окремі положення цього закону.
Згідно з частини першої-третьої статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону № 889-VIII, зокрема, відповідно до положень статті 83 Закону № 889-VIII (у редакції, що діє з 19 вересня 2019 року) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».
При цьому, вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону №889-VIII.
Аналіз положень Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного розпорядження, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20.
Відповідно до частини 6 статті 49-2 КЗпП України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: - про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; - у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; - не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Зазначені обставини свідчать, що відбулася реорганізація  державного органу із скороченням штату, при цьому суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
Крім того судом першої інстанції надано детальний  аналіз обставинам справи щодо переважного права залишення на роботі працівника та вірно зазначено, що інша особа порівняно з позивачем має більш високу кваліфікацію та відповідно відсутні обставини для застосування інших підстав, які приймаються до уваги при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.
За наведених обставин колегія суддів вважає, що при розгляді справи суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, вірно встановив фактичні обставини справи та дав їм правову оцінку, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків зроблених судом першої інстанції, що не може бути підставою для скасування судового рішення. 
Керуючись п.1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.
В повному обсязі постанова складена 07 липня 2022 року.

   
Головуючий - суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова