КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/13972/19                                                                  Головуючий у суді І інстанції Каліушко Ф.А.
Провадження № 22-ц/824/107/2022                                                Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
28 квітня 2022 року                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченої суми страхового відшкодування,
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2019 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі - ПрАТ «СК «Інгосстрах») звернулося до суду з вказаним вище позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 його користь 3 939,33 грн у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, та понесені судові витрати.
На обґрунтування позову зазначено, що 5 лютого 2016 року між ПрАТ «СК «Інгосстрах» та ТОВ «Автокредит Плюс» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № К2Н0СРS-16151RF, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом марки «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_1 . 14 серпня 2016 року в м. Києві по вул. Драгоманова, 20 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого автомобіля «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «BMW 528», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , в результаті чого застрахований автомобіль отримав механічні ушкодження. Винним у скоєнні ДТП визнано відповідача, а відповідно до звіту № 115073/08/16 від 6 вересня 2016 року розмір заподіяної шкоди автомобілю страхувальника з урахуванням фізичного зносу складає 3 939,33 грн без ПДВ. На підставі страхового акту № И-7227789 від 10 листопада 2016 року позивач виплатив страхове відшкодування на користь ТОВ «Автокредит Плюс» за його заявою відповідно до умов договору у розмірі 3 939,33 грн. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована у ТДВ «СК «Альфа-Гарант» згідно із полісом № АЕ/6669858, тому обов`язок з відшкодування шкоди замість винуватця повинен нести страховик в межах встановленого ліміту відповідальності. Однак рішенням Господарського суду м. Києва від 23 листопада 2018 року у справі № 910/12858/18 ПрАТ «СК «Інгосстрах» було відмовлено у задоволенні позову до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» про стягнення виплаченого страхового відшкодування.
Посилаючись на те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування, переходить право вимоги до винної у ДТП особи відшкодувати завдану шкоду, позивач вважає свої права, передбачені статтею 27 Закону України «Про страхування», статтею 993 ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порушеними та просить відшкодовувати заподіяну майнову шкоду саме за рахунок відповідача, як винуватця ДТП.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, тому ПрАТ «СК «Інгосстрах» безпідставно пред`явлено вимоги до ОСОБА_1 , як особи винної у скоєнні ДТП, про відшкодування витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.
Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Як на підставу заявлених вимог зазначено, що позивач на відміну від обставин справи № 755/18006/15, на висновки Верховного Суду в якій послався суд першої інстанції, реалізував право вимоги, передбачене статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність і рішенням господарського суду у справі № 910/12858/18 встановлено, що у такого страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування згідно статті 37.1.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відтак, позов беззаперечно підлягає до задоволення, оскільки у розумінні статей 993, 1166, 1188 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування» та норм статті 37.1.4. зазначеного вище Закону позивач в межах фактичних затрат, тобто в межах виплаченої суми страхового відшкодування, має право вимоги до відповідальної за збитки особи, якою з урахуванням висновків господарського суду є виключно відповідач. Своїм рішенням суд першої інстанції, ігноруючи висновки господарського суду у справі № 910/12858/18, порушив норми статті 129-1 Конституції України, яка передбачає, що судове рішення є обов`язковим до виконання, також вимоги статті 18 ЦПК України, у зв`язку з чим безпідставно звільнив відповідача від його обов`язку відшкодувати шкоду та позбавив позивача його законного права на відшкодування виплаченого страхового відшкодування.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 травня 2020 року позивачу поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження у справі та роз`яснено право відповідача подати відзив на апеляційну скаргу у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання даної ухвали.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 3 червня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій у справі та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до частини тринадцятої статті 7 та частини першої статті 369 ЦПК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 липня 2020 року зупинено апеляційне провадження у даній справі № 753/13972/19 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року поновлено апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргуслід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 5 лютого 2016 року за договором добровільного страхування наземного транспорту № К2Н0СРS-16151RF ПрАТ «СК «Інгосстрах» було застраховано транспортний засіб марки «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_1 , страхувальником та вигодонабувачем за яким є ТОВ «Автокредит Плюс» (а.с. 8, 9).
З довідки № 3016231337214736 про дорожньо-транспортну пригоду, виданої 26 жовтня 2016 року Управлінням патрульної поліції у м. Києві, вбачається, що 14 серпня 2016 року в м. Києві по вул. Драгоманова, 20 сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «BMW 528», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням його власника ОСОБА_1 , в результаті чого автомобіль, який належить ТОВ «Автокредит Плюс», отримав механічні ушкодження (а.с. 10, 11).
Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року у справі № 753/15949/16  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу (а.с. 11).
19 серпня 2016 року страхувальник автомобіля «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_1 , звернувся до ПрАТ «СК «Інгосстрах»із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 8).
Відповідно до звіту № 115073/08/16 про оцінку КТЗ від 6 вересня 2016 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 (сертифікат № 365/16 від 11 травня 2011 року), вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_1 , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та без врахування ПДВ 20 % на замінні складові і матеріали, становить 3 939,33 грн (а.с. 12-19).
На підставі страхового акту № И-7227789 від 10 листопада 2016 року позивач виплатив страхове відшкодування на користь ТОВ «Автокредит Плюс» відповідно до умов договору у розмірі 3 939,33 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4259 від 10 листопада 2016 року (а.с. 20, 21).
Встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність  ОСОБА_1 за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/6669858 від 7 грудня 2015 року була застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант», про що свідчить копія витягу з бази даних МТСБУ (а.с. 22).
8 червня 2018 року ПрАТ «СК «Інгосстрах»звернулось до ТДВ «СК «Альфа-Гарант»з претензією вих. № 08-06/02-07 про відшкодування збитків в порядку регресу, відповідно до якої просило в добровільному порядку перерахувати суму страхового відшкодування за мінусом франшизи (500 грн) у розмірі 3 439,33 грн (а.с. 23).
У відповідь на вищезазначену претензію страховик відповідача листом № 12/1920 від 6 липня 2018 повідомив, що оскільки ДТП за участю автомобілів «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_1 , та «BMW 528», д.н.з. НОМЕР_2 , мала місце 14 серпня 2016 року, а із заявою на виплату страхового відшкодування позивач звернувся лише 8 червня 2018 (отримано 18 червня 2018 року вх. №12/4579), тобто після спливу одного року з моменту скоєння зазначеної ДТП, ТДВ «СК «Альфа-Гарант»на підставі пункту 37.1.4. статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (а.с. 24).
У подальшому, рішенням Господарського суду м. Києва від 23 листопада 2018 року у справі № 910/12858/18 ПрАТ «СК «Інгосстрах» було відмовлено у задоволенні позову до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» про стягнення виплаченого страхового відшкодування (а.с. 25-27).
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
За статтею 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
При цьому стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Вказана норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.
З огляду на вказане, стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність.
У відповідності до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у якій Велика Палата відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з полісом загальнообов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів № АЕ/6669858, діючого станом на 14 серпня 2016 року, тобто на момент ДТП, відповідальність відповідачабула застрахована ТДВ «СК «Альфа-Гарант», у тому числі за шкоду, заподіяну майну третіх осіб з лімітом відповідальності 50 000 грн.
28 листопада 2018 року Господарський суд м. Києва відмовив позивачу у стягненні виплаченого за договором добровільного страхування страхового відшкодування зі страховика відповідача з посиланням на те, що ПрАТ «СК «Інгосстрах» звернулося до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» із пропуском встановленого в підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річного строку, який є присічним і поновленню не підлягає.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Зокрема, у постанові від 5 червня 2018 року в справі № 910/7449/17  (провадження № 12-104гс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 15 квітня 2015 року в справі № 3-49гс15 щодо непоширення річного строку на вимогу страхової компанії потерпілого, яка виплатила останньому відшкодування за договором добровільного страхування, до страхової компанії винної особи та зазначила, що закріплене в підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданої шкоди на підставі договору добровільного майнового страхування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що «у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права».
При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що правова позиція, сформульована в постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), стосувалася питання про наявність можливості у страховика, який виплатив страхове відшкодування на підставі договору добровільного страхування, самостійно обирати, до кого саме звертатися з вимогою про стягнення суми виплаченого страховиком відшкодування: до винної особи чи в межах ліміту відповідальності страховика, у якого винна особа застрахувала цивільно-правову відповідальність, - до страховика у цій справі. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
У постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) визначила, що «зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає», а тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування».
Постановою від 3 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Таким чином Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Однак норми Закону 1961-IV на предмет розміру відшкодування шкоди та особи, яка зобов`язана відшкодувати таку шкоди у випадку пропуску потерпілим (його страховиком) річного строку звернення до страхової компанії винної особи та відмови у зв`язку із цим, страховою компанією у відшкодуванні, Велика Палата не оцінювала та правову позицію щодо цього не висловлювала, у зв`язку з чим ухвалою суду від 22 липня 2020 року було зупинено апеляційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).
Так, в пунктах 119-136 постанови від 14 грудня 2021 року в зазначеній вище справі № 147/66/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 33-1.1 статті 33-1 Закону № 1961-IV). Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)). В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи). Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, Велика Палата дійшла висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.
Під час вирішення спорів суди мають враховувати саме правову позицію Великої Палати Верховного Суду в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.
У даній справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що позивач, маючи зобов`язання та право на звернення за регламентною виплатою до страховика відповідача - ТДВ «СК «Альфа-Гарант», даними про яке він достеменно володів, з такою заявою протягом одного року не звернувся.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 23 листопада 2018 року у справі № 910/12858/18 ПрАТ «СК «Інгосстрах» у задоволенні позову до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» про стягнення виплаченого страхового відшкодування відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в цій справі, вважав, що оскільки розмір шкоди не перевищував розміру ліміту відповідальності страховика, то й підстав для покладення відповідальності на страхувальника ОСОБА_1 немає.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), від 3 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.
З матеріалів справи вбачається та встановлено господарським судом у справі № 910/12858/18, що позивач із заявою про відшкодування збитків в порядку регресу в позасудовому порядку та з відповідним позовом до страховика (страхової компанії) відповідача звернувся поза межами річного строку, відтак ним безпідставно в подальшому пред`явлено вимоги до ОСОБА_1 , як особи винної у скоєнні ДТП, про відшкодування витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.
У страховика ОСОБА_1 - ТДВ «СК «Альфа-Гарант» протягом одного року з часу ДТП існував обов`язок виплати ПрАТ «СК «Інгосстрах» у порядку суброгації страхове відшкодування і розмір завданої шкоди не перевищував ліміту відповідальності страховика, однак позивач не реалізував таке право у встановлені законом порядку і строки, внаслідок чого також втратив право вимоги до відповідача, як винної у скоєнні ДТП особи, про відшкодування страхової виплати.
При цьому, звертаючись до суду, позивач не посилався на те, що незвернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а тому з огляду на вищевикладене та правові висновки Великої Палати Верховного Суду суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в межах пред'явлених вимог.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції про те, що оскільки позивач звертався до страховика відповідача та отримав відмову у виплаті страхового відшкодування, у тому числі в судовому порядку, з підстав спливу строку, протягом якого він міг реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право за рахунок страховика (страхової компанії), то він втратив право на відшкодування шкоди від страхувальника в межах здійсненої страховою виплати потерпілій особі, тому передбачених законом підстав для задоволення позову щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі виплаченого страхового відшкодування немає.
Таким чином доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм статей 993, 1166, 1188, 1194 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є необґрунтованими, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду по суті спору.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                                          Н.В. Ігнатченко

                                                                                                                      С.А. Голуб

Д.О. Таргоній