Головуючий у І інстанції Кисіль О.А.
Провадження №22-ц/824/2362/2022                                                         Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
    
02 червня 2022року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
     Головуючого - судді:         Матвієнко Ю.О.,
     суддів:                                 Мельника Я.С., Гуля В.В.,
     при секретарі:                     Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , редакції газети «Яготинські вісті» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Яготинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , редакції газети «Яготинські вісті» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди та просив про його задоволення, посилаючись на те, що він являється головою Капустинської сільської ради Яготинського району Київської області. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 на шпальтах місцевої газети «Яготинські вісті» було надруковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2», автором якої являється відповідач ОСОБА_2 . 
Зміст даної публікації містить недостовірні дані, тобто завідомо неправдиві відомості про позивача, зокрема: що він веде розпусний спосіб життя, використовує своє службове становище з корисливих мотивів у власних інтересах, та описує його, як особу з аморальною поведінкою, зокрема: 
«... адже в селі тільки й говорять про інтенсивність сільського голови в інтимі, а не на роботі...»;
«...не надходження значних коштів до бюджету сільської ради (йшлося про 10 гектарів сіножаті за межами населеного пункту»;
«... що ніяких насильницьких дій стосовно до ОСОБА_1 з боку присутніх не було. Проте очильник села в пошуках ознак побиття звернувся до Центральної районної лікарні, де кваліфіковані лікарі в госпіталізації йому відмовили. Тоді «потерпілий» від «наруги» односельців рвонув у Переяслав до судмедексперта «знімати побої»;
«...у минулому році з дозволу ОСОБА_1 було вивезено три КамАЗи - самоскиди торфокришки у напрямку райцентру»;
«... очильник села вирішив конфіскувати (без рішення суду) скошене, при цьому дозволив собі рукоприкладство та нецензурну лайку щодо пенсіонерки ОСОБА_3 »; 
«... він оголосив проведення Дня села 29 серпня, знаючи про те, що цього дня вся країна вшановує невинно загиблих під Іловайськом ». 
На думку позивача, відповідач по справі намагався у такий спосіб тиснути на нього, переконавши громаду села в своїх корисливих, меркантильних мотивах. Усі перелічені у позові факти, що містяться у згаданій статті за авторством ОСОБА_2 є недостовірною інформацією, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, як очільника сільської громади. При цьому, на адресупозивача ніколи не лунали такі безглузді звинувачення і образи, які в свою чергу завдали порушення його нормальномута спокійному сімейномужиття. 
Позивач сильно переживав, хвилювався через те, що його було публічно принижено через засоби масової інформації, а висвітлена у районній газеті недостовірна інформація про нього потягла за собою зменшення довіри до нього з боку мешканців села, як порядного сільського голови та турботливого сім`янина. Зачіпаючи у такий образливий спосіб його особистість, ОСОБА_1  втратив довіру та авторитет серед колег та громади села, яку здобував тривалою та наполегливою працею в інтересах суспільства, втратив довіру мешканців села Капустинці та змушений з цих підстав звертатися до суду і доводити зворотнє. 
Діями відповідача ОСОБА_2 , вираженими в тому, що останній поширив свідомо неправдиві відомості про позивача ОСОБА_1 , що порочать його честь, гідність і ділову репутацію, давав непристойну оцінку його поведінки і особистості у формі, яка суперечить формі офіційного спілкування, та у такий спосіб заподіяв позивачу моральну шкоду. Позивач змушений змінити свій вільний повсякденний спосіб життя, зорієнтувавши його лише на відстоювання своїх прав та налагодження своїх сімейних стосунків. Така негативна та недостовірна інформація про позивача набула широкого розголосу на території Яготинського району та завдала значних психологічних страждань його сім`ї, а тому визначення розміру відшкодування завданої моральної шкоди повинно здійснюватися з огляду на дані обставини. Позивачвідчував моральні страждання та не міг нормально (спокійно) працювати, без почервоніння дивитися в очі членам своєї родини. Позивач вважає, що така образлива інформація про нього повинна бути спростована у такий точно спосіб, яким була поширена, а моральна шкода повинна бути відшкодована відповідачем грішми, оскільки така форма відшкодування забезпечує найбільш повне задоволення інтересів позивача. Розмір моральної шкоди позивач оцінив у 10 000 грн. 
Враховуючи викладене, позивач просив: визнати недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, інформацію про нього, розповсюджену ІНФОРМАЦІЯ_1 районною газетою «Яготинські вісті» у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2», автором якої являється ОСОБА_2 ; зобов`язати ОСОБА_2 , у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням, публічно, через районну газету «Яготинські вісті», вибачитись перед ним за розповсюдження недостовірної інформації; стягнути з ОСОБА_2 на його користь в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 10 000 (десять тисяч) гривень; стягнути з ОСОБА_2 на його користь сплачений судовий збір.
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що суд першої інстанції у рішенні не вказав норм матеріального права, на підставі яких звільнив відповідача від відповідальності за поширення ним на шпальтах газети неправдивої інформації щодо позивача, пославшись лише на те, що це оціночні судження автора статті. Тобто суд належним чином не перевірив доводи позивача про те, що оспорювана інформація є повідомленням про існування конкретних недостовірних фактів, тобто недостовірної інформації, що не була підтверджена відповідачем жодними доказами. Враховуючи те, що вказана інформація не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, така інформація мала бути визнана судом недостовірною, а не оцінюватися як «оціночні судження» відповідача ОСОБА_2 .
В судове засідання сторони, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними матеріалами справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в примірнику газети «Яготинські вісті» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 надруковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2», автором якої являється відповідач по справі - ОСОБА_2 (а.с.6-7).
Позивач ОСОБА_1 на час розміщення вищевказаної статті був головою Капустинської сільської ради Яготинського району, що підтверджується копією посвідчення №7 від 29.06.2016 року (а.с.10).
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що поширена відносно нього відповідачем інформація має негативний зміст, не відповідає дійсності та є недостовірною, що порушує його право на повагу до гідності, честі та недоторканності ділової репутації.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України).
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно із статтею 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Згідно із статтею 200 Цивільного кодексу України та статтею 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації.
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі.
За положеннями статті 44 Закону України «Про інформацію» учасники інформаційних відносин зобов`язані додержуватися принципів інформаційних відносин та поважати інформаційні права інших суб`єктів. Стаття 47 цього Закону передбачає відповідальність осіб, винних у поширенні інформації, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію особи.
Відповідно до частин шостої і сьомої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила, у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Згідно з положеннями ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.
Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Відповідно до роз`яснень, викладених у абзацах 3, 4, 5 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.
За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов 'язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
У рішенні у справі Ляшко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до інформації чи ідей, які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.
З матеріалів справи вбачається, що на момент поширення відповідачем оспорюваної інформації позивач ОСОБА_1 обіймав посаду голови Капустинської сільської ради та був публічною особою, і висновок суду про те, що відповідач висловив суб`єктивні оціночні судження з приводу діяльності позивача, як голови Капустинської сільської ради, тобто публічної особи, рівень критики якої є значно ширшим, відповідають матеріалам справи та є обґрунтованими.
Пункт 2 ст. 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо публічної особи є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета Україна-центр проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).
Так, слід враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція) та враховуючи Резолюцію, де зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У ст.ст. 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Аналогічні положення роз`яснено судам у абз. 3, 4 п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».
Таким чином, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.
На підставі вищенаведених правових норм та беручи до уваги обставини справи, обґрунтованим є висновок суду про те, що висловлювання, поширені відповідачем у публікації в газеті, за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки щодо зазначених у ній обставин. Викладена у статті інформація становить суспільний інтерес, її стилістика та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача, а тому баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено.
Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.
Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах Нікула проти Фінляндії, Яновський проти Польщі та інших, Європейський суд з прав людини підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.
Таким чином, встановивши, що висловлювання відповідача щодо позивача, як голови сільської ради, є його суб`єктивною думкою і не містять будь-яких фактичних даних, а тому не є недостовірною інформацією, що підлягає спростуванню відповідно до статті 277 ЦК України, окрім зазначення відомостей про день села, які підтверджуються матеріалами справи та загальновідомих відомостей щодо дати вшанування загиблих, а також даних лише щодо огляду позивача судово-медичним експертом, що також підтверджується матеріалами справи та є реальними фактами, а не недостовірною інформацією, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, доводи скарги ОСОБА_1 були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну та всебічну оцінку у своєму рішенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення за наслідками розгляду даної категорії справ. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.  
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
        
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Яготинського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:  
  
Судді: