ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/766/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №691/420/21 Категорія: 307020000 	Подорога Л. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
секретар Попова М.В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
представник позивача – адвокат Салій Сергій Антонович;
відповідач – Мліївська сільська рада Городищенського району Черкаської області;
представник відповідача – адвокат Кучеренко Наталія Вікторівна;
особа, яка подала апеляційну скаргу – Мліївська сільська рада Городищенського району Черкаської області; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Старосілля Городищенського району Черкаської області померла ОСОБА_2 .
Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, що складається із земельної ділянки площею 1,32 га, кадастровий номер 7120387000:02:001:0996, з цільовим призначенням – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області, що належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧР № 020905 від 15 липня 2003 року, виданого згідно рішення Старосільської сільської ради народних депутатів від 23 квітня 2003 року № 5-10.
За життя ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Старосільської сільської ради народних депутатів Городищенського району Черкаської області 16 лютого 1993 року та зареєстрований в реєстрі за № 20, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_3 .
Позивач зазначає, що 22 травня 1993 року після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».
Вказувала, що за життя в неї з померлою були досить добрі відносини, однак про наявність заповіту позивачу відомо не було. Дізналася про його існування в кінці 2020 року від свого батька ОСОБА_6 , після того, як вказаний заповіт був знайденим останнім в речах ОСОБА_2 .
Звернувшись до Городищенської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на земельну ділянку в с. Старосілля Городищенського району Черкаської області, позивач отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що у встановлений законом термін спадщина нею прийнята не була.
Позивач вважала, що строк пропущений нею через обставини, що не залежали від її волі, оскільки про існування заповіту не знала та померла не повідомляла їй про намір скласти такий заповіт.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визначити їй додатковий строк терміном у три місяці з набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Старосілля Городищенського району Черкаської області.
Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2022 року позов задоволено та визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий строк, терміном у три місяці, для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .
Рішення суду обґрунтоване тим, що позивач ОСОБА_1 з поважних причин пропустила строк для прийняття спадщини після померлої ОСОБА_2 , оскільки про наявність заповіту дізналася лише у грудні 2020 року від свого батька, який випадково знайшов його у речах померлої.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Мліївська сільська рада Городищенського району Черкаської області подала апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В апеляційній скарзі вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими та з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зазначає, що спадкодавиця ОСОБА_2 проживала в с. Старосілля одиноко. Близьких родичів не мала. Батьки позивача дійсно допомагали їй за життя по господарству, а за три роки до її смерті забрали проживати до себе.
Вказує, що батьки позивача знайшли всі особисті документи покійної, в тому числі і оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно, а тому твердження позивача, що спадкодавиця зберігала заповіт окремо від інших своїх документів є непереконливим та необ`єктивним.
На думку апелянта свідчення свідка (батька позивача), що він та члени його сім`ї не заглядали у скриню 16 років та не пересипали зерно, а тому не помічали Біблії є неправдивим та голослівним.
Вважає, що позивачу та його сім`ї було добре відомо про волю спадкодавиці ОСОБА_2 , оскільки наявні всі підстави та передумови для формування у позивача та членів його сім`ї внутрішнього переконання щодо складання заповідального розпорядження саме на їхню користь.
Скаржник вказує, що поведінка позивача щодо ухилення від узаконення спадкового майна була направлена на ухилення від сплати податку до місцевого бюджету та отримання державних преференцій (оформлення субсидії).
Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.
Позивач, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, що відповідно до статті 372 ЦПК не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
Заслухавши учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Старосілля Городищенського району Черкаської області померла ОСОБА_2 (а.с. 9).
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належну їй земельну ділянку, площею 1,32 га, кадастровий номер 7120387000:02:001:0996, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області (а.с. 15-18).
Відповідно до заповіту від 16 лютого 1993 року, посвідченого секретарем виконкому Старосільської сільської ради народних депутатів Зінченко О.М., ОСОБА_2 на випадок своєї смерті заповідала все майно, що належатиме їй на день смерті, ОСОБА_3 (а.с. 12). 
Позивач ОСОБА_1 , згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21 червня 1975 року та свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 22 травня 1993 року, мала дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 » (а.с. 10-11).
Постановою державного нотаріуса Городищенської державної нотаріальної контори Бідної М.О. від 19 січня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки спадкоємець у встановлений законом термін спадщини не прийняла (а.с. 19).
У відповіді на запит суду за № 425/01-16 від 03 червня 2021 року державний нотаріус Городищенської державної нотаріальної контори Бідна М.О. зазначила, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 в Городищенській державній нотаріальній конторі відкритої спадкової справи не виявлено (а.с. 31).
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1220, ч. 3 ст. 1223, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частини 1, 3 ЦК України статті 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1269, частина 1 статті 1270 ЦК України).
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина 1 статті 1272 ЦК України).
Відповідно до частини 3 статті 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини 3 статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Разом з тим Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17.
Як встановлено судом першої інстанції, заповіт був знайдений батьком позивача випадково у Біблії, яка знаходилась в скрині серед речей померлої, що підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , ОСОБА_1 не є спадкоємцем за законом, тому апеляційний суд приходить до висновку, що остання об`єктивно не могла знати про наявність заповіту на своє ім`я, що є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
Враховуючи, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що батьки позивача допомагали за життя ОСОБА_2 по господарству, а за три роки до її смерті забрали проживати до себе, не спростовує того факту, що позивачу не було відомо про наявність заповіту на її ім`я, а належних та допустимих доказів на підтвердення своїх заперечень представником відповідача надано не було.
Колегія суддів погоджується з твердженням в апеляційній скарзі щодо того, що повідомлення та виклик нотаріусом спадкоємців за заповітом може бути здійснено лише за наявності відкритої спадкової справи, однак вказане на правильність вирішення судом спору у справі не впливає та відповідно до положень статті 376 ЦПК України не є обов`язковою підставою для скасування обґрунтованого рішення суду. 
Твердження в апеляційній скарзі про те, що позивач та члени її сім`ї знайшли всі правовстановлюючі документи, а тому знали про наявність заповіту не спростовує правильність висновків суду першої інстанції та жодними доказами не підтверджується.
Враховуючи наведене, судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, яке зміні чи скасуванню не підлягає.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги апеляційним судом не встановлено.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області слід залишити без задоволення, а рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2022 року – без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області залишити без задоволення.
Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 

Судді 

Повний текст постанови складений 20 червня 2022 року