ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року	Львів	Справа № 460/10806/21 пров. № А/857/23645/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Іщук Л.П., Судова – Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Комшелюком Т.О. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення,
                                                     в с т а н о в и в :
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (далі - ППР) Головного управління ДПС у Рівненській області (далі – ГУ ДПС, контролюючий орган, відповідач) №150777-2407-1717 від 19.02.2021.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду 12.11.2021 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п.288.1 ст.288 ПК України). Судом першої інстанції не взято до уваги, що визначена контролюючим органом в оспорюваному ППР сума орендної плати відповідає як розміру, закріпленому в п.288.5 ст.288 ПК України, так і розміру, визначеному в договорі оренди землі. При цьому, жодних доказів на підтвердження того, що договір оренди земельної ділянки між позивачем та Дубенською міською радою розірваний або речове право оренди на земельну ділянку зареєстроване у встановленому законом порядку за ОСОБА_2 , позивач суду не надала та матеріали справи не містять. Натомість, наявними у справі матеріалами підтверджується, що договір оренди землі не розірваний і згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право оренди земельної ділянки рахується за позивачем.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного. 
З матеріалів справи видно, що 27.11.2019 ОСОБА_1 (учасник №3) визнана переможцем земельних торгів (аукціон №21356), організатором якого була Дубенська міська рада, по об`єкту торгів : ЛОТ №4 (№41229) передача в оренду строком на 5 років на конкурентних засадах (аукціон) земельної ділянки з кадастровим номером 5610300000:02:001:2445, площею 590 м.кв. з цільовим призначенням «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» (02.01), що розташована за адресою : АДРЕСА_1 (далі – земельна ділянка). 
27.11.2019 між Дубенською міською радою як Орендодавцем та ОСОБА_1 як Орендарем було укладено Договір оренди землі (далі - Договір), згідно п.п.1-5, 8 та 9 якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування вищевказану земельну ділянку.
В оренду передається земельна ділянка площею 0,0590 га, яка відноситься до земель житлової та громадської забудови (склад угідь - землі під малоповерховою забудовою), на підставі протоколу проведення земельних торгів (аукціон) від 27.11.2019.
26.10.2020 державним реєстратором П`ятигірської сільської ради Здолбунівського району була проведена державна реєстрація незавершеного будівництва житлового будинку за адресою : АДРЕСА_1 .
18.02.2021 між позивачем як ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як Обдарованим був укладений Договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Рівненської області Стадійчук О.В. та зареєстрований в реєстрі за №109, відповідно до пункту 1 якого Дарувальник передає безоплатно у власність Обдарованого, а Обдарований приймає в дарунок незавершений будівництвом з відсотком готовності 86/1000 житловий будинок, який знаходиться за вищевказаною адресою та розташований на вищевказаній земельній ділянці, яка належить Територіальній громаді міста Дубна в особі Дубенської міської ради та передана в оренду згідно з договором оренди, укладеним 27.11.2019 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 34430014.
На підставі вказаного вище Договору дарування, право власності на вищевказаний незавершений будівництвом житловий будинок перейшло до ОСОБА_2 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесений запис про право власності №40619228 від 18.02.2021.
19.02.2021 позивач звернулася до Дубенської міської ради із заявою, у якій просила припинити договір оренди земельної ділянки у зв`язку з відчуженням розташованого на ній нерухомого майна. 
Заява зареєстрована в Дубенській міській раді 19.02.2021 за №3-338/АП.
23.02.2021 позивач скерувала на адресу ГУ ДПС лист, яким повідомила контролюючий орган про те, що з 19.02.2021 не являється користувачем земельної ділянки у зв`язку з укладенням договору дарування розташованого на вказаній земельній ділянці незавершеного будівництвом житлового будинку. До вказаного листа позивачем були долучені копії договору оренди землі від 18.02.2021, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.02.2021 за №244981163 та Договору дарування незавершеного будівництвом житлового будинку від 18.02.2021.
19.03.2021 ГУ ДПС було прийняте оспорюване ППР, яким позивачу визначено податкове зобов`язання за платежем «Орендна плата фізичних осіб 18010900» за 2021 рік в сумі 7417,77 грн.
За результами адміністративного оскарження рішенням ДПС України №46/3/99-00- 06-04-09 від 01.07.2021, спірне ППР було залишене без змін, а скарга без задоволення.
Вважаючи оспорюване рішення протиправним, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з вимогою про його скасування.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені. При цьому обов`язок сплати земельного податку не ставиться в залежність від факту реєстрації права власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України, та виникає у фізичної особи з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до п.п.9.1.10 п.9.1 ст.9 ПК України, плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу п.п.14.1.147 п.14.1 ст.14 цього Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно дефініції, наведеної у п.п.14.1.136, 14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Відповідно до абз.1 п.287.1 ст.287 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
За змістом статей 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про оренду землі» №161-XIV від 06.10.1998 (далі – Закон №161-XIV), укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченомуЗемельним кодексом України, або за результатами аукціону.
Частинами 1, 2 статті 21 Закону №161-XIV передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України).
Аналіз наведених вище правових норм дає підстави дійти висновку, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності сплачується орендарем з дня виникнення права користування земельною ділянкою, тобто з дня державної реєстрації права оренди відповідно до договору оренди земельної ділянки. Сплата орендної плати є обов`язком орендаря, яке кореспондується з його правом користування земельною ділянкою.
Відповідно до пунктів 288.1, 288.2, 288.3 статті 288 ПК України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (п.288.4 ст.288 ПК України).
Пунктом 287.7 статті 287 ПК України передбачено, що у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).
Відповідно до пунктаів 288.1 - 288.4 статті 288 ПК України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.
Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної податкової політики.
Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч.1, 2 ст.120 ЗК України).
Згідно ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою для припинення права користування земельною ділянкою.
Відповідно до ч.3 ст.7 Закону №161-XIV, до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Відповідно до статті 31 Закону №161, договір оренди землі припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.
Аналогічно перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності його визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям правомірності, вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).
Судом встановлено, що визначена відповідачем в оспорюваному ППР сума орендної плати відповідає як розміру, закріпленому у п.288.5 ст.288 ПК України, так і розміру, визначеному в Договорах оренди землі та її розрахунок, що не заперечується позивачем.
Так, 27.11.2019 між Дубенською міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки. 
У подальшому належний позивачу незавершений будівництвом житловий будинок, розташований на вказаній вище земельній ділянці, був відчужений на підставі договору дарування від 18.02.2021, укладеного між ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) та ОСОБА_2 . Обдарований).
При цьому, колегія суддів враховує, що позивач зверталася до Орендодавця із заявою про припинення права оренди на земельну ділянку, заява Дубенською міською радою була прийнята та зареєстрована за вх.№3/338/АП від 19.02.2021, однак жодних дій щодо розірвання із позивачем договору оренди землі, внесення змін до нього в частині визначення особи орендаря, або ж укладення договору оренди відповідної земельної ділянки із ОСОБА_2 не вчинила.
Колегія суддів також зазначає, що пунктом 35 Договору оренди землі від 27.11.2019 сторонами правовідносин обумовлено, що перехід права оренди земельної ділянки до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору.
Разом з тим, аналіз положень п.п.14.1.72, п.п.14.1.73 п.14.1 ст.14, п.п.269.1.1, п.п.269.1.2 п.269.1, п.269.2 ст.269, п.п.270.1.1 п.270.1 ст.270 ПК України, дає підстави дійти висновку, що платником орендної плати є землекористувач, яким може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок її сплати виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.
Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Таким чином, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені. При цьому обов`язок сплати орендної плати не ставиться в залежність від факту реєстрації права користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності об`єктами нерухомості, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України, та виникає у фізичної особи з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Отже, до нового власника об`єкта нерухомості переходить і встановлений податковим законом обов`язок зі сплати орендної плати, на якій розташоване набуте ним майно.
При цьому, з аналізу змісту норм частини третьої статті 7 Закону №161 та частини першої статті 377 ЦК України слідує, що при виникненні у іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, право попереднього власника або користувача земельної ділянки припиняється автоматично, в силу закону, без «оформлення» припинення такого права будь-якими актами та документами. 
Вказані норми є імперативними і відступ від них на підставі договору не допускається. Договір оренди при цьому не припиняється в цілому, оскільки має місце заміна сторони у зобов`язанні. Тобто, у всіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно з виникненням права на зведені на ній об`єкти.
Отже, з огляду на вказане, договір оренди землі від 27.11.2019 у зв`язку з набуттям ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно, розташоване на відповідній земельній ділянці, на підставі договору дарування від 18.02.2021, припинився для орендаря ОСОБА_1 як правопопередника, однак є діючим та обов`язковим для орендаря-правонаступника.
Таким чином, з моменту реєстрації права власності на нерухоме майно за іншою особою у попереднього власника не виникає обов`язку зі сплати орендної плати за земельну ділянку, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості, який відчужено.
Зважаючи на цю обставину, колегія суддів вважає, що з 18.02.2021 позивач не є користувачем земельної ділянки та, відповідно, не є платником земельного податку, а відтак нарахування відповідачем податкового зобов`язання за спірним ППР є безпідставним.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 по справі №825/308/17, від 19.06.2018 по справі №822/2696/17, від 18.04.2019 по справі №807/292/18, від 17.12.2019 по справі №804/4739/16, від 05.02.2021 по справі №826/16051/16, від 12.03.2021 по справі №826/10421/16, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.
У свою чергу, покликання відповідача на те, що договір оренди земельної ділянки, на якій розташований відчужений об`єкт нерухомості, є дійсним, як на підставу для продовження обов`язку позивача по сплаті орендної плати за таку ділянку, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки таке суперечить наведеним вище висновкам суду та правовим позиціям Верховного Суду.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваного ППР та наявності підстав для його скасування.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,
                                                п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року по справі №460/10806/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк