ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/11159/20  Номер провадження 22-ц/814/481/22	Головуючий у 1-й інстанції Бондарь  В.А.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 адвоката Реутова Олександра Євгеновича
на ухвалу Лохвицького районного суду Полтавської області від 02 грудня 2021 року у складі судді Бондарь В.А.
по справі за заявою представника заявника ОСОБА_1 адвоката Реутова Олександра Євгеновича про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ:
          У  жовтні 2021 року  адвокат Реутов  О.Є., який діє в інтересах  ОСОБА_1  звернувся до суду з  заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .
В обґрунтування заяви зазначив, що ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області в справі № 755/11159/20 від 04.08.2021 року задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника -фізичної особи за межі України. Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 . Вказав, що про існування виконавчого провадження № 65430999 боржнику стало відомо лише 07.10.2021 року, коли він дізнався, що в нього наявне обмеження права виїзду за кордон. Ніяких документів у рамках виконавчого провадження ні за місцем реєстрації, ні за місцем фактичного проживання боржник не отримував. Приватним виконавцем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами ухилення боржника від виконання зобов"язання. Тому просить суд скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .
Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 02 грудня 2021 року у задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 адвоката Реутова Олександра Євгеновича відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що по виконавчому листу за судовим рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 27.01.2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики провадження не закінчено, а борг за договором позики не погашено, тому відсутні підстави для скасування, накладеного судовим рішенням тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику у виконавчому провадженні ОСОБА_1 . 
Не погодившись з ухвалою суду, адвокат Реутов О.Є., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу місцевого суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України  ОСОБА_1  задовольнити, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин справи. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який може застосовуватися лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням. Вказав, що приватним виконавцем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання зобов`язання. 
Відзив на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 04.08.2021 року подання приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України задоволено. 
Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього на підставі виконавчого листа № 755/11159/20 від 01.03.2021 року, виданого Лохвицьким районним судом Полтавської області про стягнення на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 9 486 749,51 грн. Виконання тимчасового обмеження доручено Адміністрації Державної прикордонної служби України.
Відмовляючи у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження по зазначеному виконавчому листу не закінчено, матеріали справи не містять доказів того, що рішення суду виконане, тому відсутні законні підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника.
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду, виходячи з наступного.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 16 ЦК України передбачене право кожної особи звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однім із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України cуд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. 
Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 “Про судове рішення у цивільній справі”, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказує, що право на суд було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (HORNSBYv. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
З набранням чинності 28.08.2018 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» статтю 441 ЦПК України доповнено частинами 5-8, які передбачають право боржника звернутися до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження.
Згідно із п. 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Тобто з диспозиції вказаної норми слідує, що таке обмеження встановлюється до виконання зобов`язань.
За своїм змістом словосполучення "ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 19 ч. 3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.
Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.10.2020 року, справа № 331/8536/17.
У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості. 
Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Аналіз вказаних норм закону свідчить, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни боржником своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на нього рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом України «Про виконавче провадження», а також прийняття необхідних мір для виконання рішення суду. 
Разом з цим, матеріали справи таких доказів не містять, а заява адвоката Реутова О.Є., який діє в інтересах боржника ОСОБА_1 , зводиться до фактичної незгоди з ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 04.08.2021 року, якою обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.
Колегія суддів наголошує, що сума зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , які покладені на нього рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 27.01.2021 року, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, є значною та складає 9 476 239,51 грн.
Доводи апеляційної скарги зводяться до заперечення підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, вжиті ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 04.08.2021 року, яка апелянтом оскаржена не була.
Таким чином, доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали суду про відмову у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є безпідставними та зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з ухвалою суду та не спростовують правильність ухвали суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність ухвали суду в апеляційній скарзі не наведено, тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відмова суду у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не позбавляє права боржника звернутися до суду повторно з аналогічною заявою у разі виникнення нових обставин, що обгрунтовують необхідність скасування обмеження у праві виїзду за межі України.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування ухвали місцевого суду, судовою колегією не встановлено.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 адвоката Реутова Олександра Євгеновича залишити без задоволення.
Ухвалу Лохвицького районного суду Полтавської області від 02 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:                                                        О.Ю. Кузнєцова

Судді:                                                                    Г.Л. Карпушин

Л.М. Хіль