Номер провадження: 22-ц/813/1420/22 
Справа № 522/10356/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.06.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
           головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                суддів:  Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,
                    при секретарі:  Кузьмук А.В.,
 
           переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2018 року у справі за позовом ПАТ «МТБ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки,  -
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «МАРФІН БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариства «МТБ БАНК» (далі - ПАТ «МТБ БАНК») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що між банком та ОСОБА_1 були укладені: кредитний договір № 00961/RO від 11 квітня 2008 року, на виконання умов якого позичальнику було надано кредит в сумі 62 704,89 доларів США на споживчі цілі - у сумі 58600,00 доларів США, а також у сумі 4 104,89 доларів США на сплату страхових платежів з терміном погашення до 10 квітня 2018 року включно; кредитний договір №01038/RO від 25 червня  2008 року, на виконання умов якого позичальнику було надано кредит у сумі  44000,00 доларів США, а також у сумі 3 824,24 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом 10,9 % річних.
Ці кредитні договори забезпечені порукою ОСОБА_3 , а також іпотекою, предмет якої належить ОСОБА_2 ..
Позивач зазначав, що відповідачі порушують умови кредитного договору, договорів поруки, не повертають кредит та не сплачують відсотки за користування кредитними коштами.
З огляду на викладене, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 , стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь  ПАТ «МТБ БАНК» заборгованість за кредитними договорами в розмірі 48 689,86 доларів США та 677007,61 грн, у тому числі: 40 261,72 доларів США - поточна заборгованість за наданим кредитом (основний борг); 8 428,14 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків; 373778,90 грн - заборгованість за пенею за несплату основного боргу; 251 299,49 грн - заборгованість за пенею за несплату процентів за користування кредитом; 51 929,22 грн - заборгованість по штрафу.
Крім того, ПАТ «МТБ БАНК» просило звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежилі приміщення під номером 2-П, загальною площею 43,5 кв. м, нежилі приміщення під номером 3-П, загальною площею 43,6 кв. м які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать   ОСОБА_2 на праві власності, шляхом продажу цього майна з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 18 893,00 доларів США, у рахунок погашення заборгованості за вказаними кредитними договорами.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав.
Відповідачі у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували щодо їх задоволення, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність вимог позивача.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2018 року, в якому ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2018 року виправлена описка, позов ПАТ «МТБ БАНК» було задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «МТБ БАНК» заборгованість за кредитними договорами в розмірі 48 689,86 дол. США (сорок вісім тисяч шістсот вісімдесят дев&apos;ять доларів США та 86 центів) та 677 007,61 грн. (шістсот сімдесят сім тисяч сім гривень та 61 копійка, у тому числі: 40 261,72 дол. США (сорок тисяч двісті шістдесят один долар США та 72 центи) - поточна заборгованість за наданим кредитом (основний борг); 8 428,14 дол. США (вісім тисяч чотириста двадцять вісім доларів США та 14 центів) - заборгованість по сплаті відсотків; 373 778,90 грн. (триста сімдесят три тисячі сімсот сімдесят вісім гривень 90 копійок) - заборгованість за пенею за несплату основного боргу; 251 299,49 грн. (двісті п`ятдесят одна тисяча двісті дев`яносто дев`ять гривень 49 копійок) - заборгованість за пенею за несплату процентів за користування кредитом; 51 929,22 грн. (п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот двадцять дев`ять гривень 22 копійки) - заборгованість по несплаті штрафу.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: - нежилі приміщення під номером 2-П (два - П) загальною площею 43,5 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та нежилі приміщення під номером 3-П (три – П) , загальною площею 43,6 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.12.2006 року та на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.12.2006 року відповідно шляхом продажу даного майна з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 18 893 (вісімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто три) дол. США, у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №00961/RO від 11 квітня 2008 року та №01038/ RO від 25 червня 2008 року.
Стягнуто у рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «МТБ БАНК» судовий збір у сумі 28 511,47 грн. (двадцять вісім тисяч п`ятсот одинадцять гривень 47 копійок).
Постановою Одеського апеляційного суду від 22 травня 2019 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 червня 2018 року скасовано, ухвалено нову постанову. У задоволенні позову ПАТ «МТБ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. Стягнуто з ПАТ «МТБ БАНК» на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 10 155,00 грн..
Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року касаційну скаргу  Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» задоволено частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 22 травня 2019 року скасовано.
Справу №522/10356/16-ц  за позовом Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «МТБ БАНК» відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Основними доводами апеляційної скарги є недоведеність наявності заборгованості перед позивачем належними доказами, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи №17-2072/2073 від 29.09.2017 року, не застосування судом першої інстанції строку позовної давності за клопотанням відповідача.
ПАТ «МТБ БАНК» надало до апеляційного суду відзив, в якому зазначено, що  судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування. При цьому Банк посилається на те, що висновком судово-економічної експертизи №17-2072/2073, складеного 29.09.2017 року встановлено, що встановити відповідність розрахунку заборгованості ОСОБА_1 умовам кредитних договорів не надається за можливе.
На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого: 
Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 13 червня 2022 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, відзиві Банку на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частини 2 статті 16 ЦК України.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов  договору  з  урахуванням  вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту,  вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).
Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).
Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконано чи виконано неналежно, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення   на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати  Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 березня 2019 року у справі №520/7281/15-ц (провадження №14-49цс19), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (провадження №14-397цс19).
Статтею 41 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.
Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ «МТБ Банк» та ОСОБА_1 були укладені Кредитні договори №00961/RO від 11.04.2008 року та №01038/RO від 25.06.2008 року. 
У якості забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за кредитними договорами між Позивачем та ОСОБА_3 були укладені договори поруки, а також між ПАТ «МТБ БАНК» та ОСОБА_2  були укладені Договори іпотеки, згідно з якими ОСОБА_2 , що діє як майновий  поручитель ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення під номером 2-П (два - П), загальною площею 43,5 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а також нежилі приміщення під номером 3-П (три - П), загальною площею 43,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Банк повністю виконав взяті на себе за Кредитним договором зобов`язання щодо надання Позичальнику Кредиту, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, проте Позичальник та поручителі неналежним чином виконують свої зобов`язання щодо виконання умов кредитних договорів, договорів поруки та іпотеки.
Пунктом 2.3.3. Кредитних договорів передбачено, що Банк має право, зокрема, у разі порушення Позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених Кредитними договорами, вимагати від Позичальника дострокового повернення Кредиту, сплати відсотків за користування Кредитом, виконання інших зобов`язань за Кредитним договором у повному обсязі шляхом направлення Позичальнику відповідного повідомлення. 
Повідомлення про необхідність сплатити заборгованість, пеню за Кредитним договором №00961/RO від 11.04.2008р., а також за Кредитним договором №01038/RO від 25.06.2008р. в повному обсязі було надіслано відповідачам (копії відповідних повідомлень з відміткою про отримання та повідомленням про вручення поштового відправлення містяться в матеріалах справи), проте вимоги Позивача не виконані.
ПАТ «МТБ БАНК», вважаючи, що відповідачі порушили умови кредитного договору №00961/RO від 11 квітня 2008 року та кредитного договору №01038/RO від  25 червня 2008 року, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі в розмірі 48 689,86 дол. США (сорок вісім тисяч шістсот вісімдесят дев`ять доларів США та 86 центів) та 677 007,61 грн. (шістсот сімдесят сім тисяч сім гривень та 61 копійка), звернулося до суду із даним позовом.
На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зокрема факту існування заборгованості та її розміру, представник позивача надав розрахунок заборгованості за кредитними договорами станом на 25 травня 2016 року.
Згідно з висновком вказаної судової експертизи експертом зазначено, що встановити відповідність розрахунку заборгованості ОСОБА_1 умовам кредитних договорів №00961/RO від 11.04.2008р. та №01038/RO від 25.06.2008р. не надається за можливе. 
Що стосується питання щодо підтвердження чи спростування методу нарахування банком процентів за кредитними договорами №00961/RO від 11.04.2008р. та №01038/RO від 25.06.2008р., то на вказане питання експерт, також, не надав відповіді, зазначивши     лише, що відповіді на вказані питання надати не надається за можливе.
Тобто, таким чином, Висновок експерта не містить жодної відповіді на поставлені судом питання перед експертом.
У відповідності до ч. 1 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Верховний Суд України у своїй постанові від 19.10.2016р. по справі №6-384цс16 висловив правову позицію, відповідно до якої вказав, що висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений.
Разом із тим, висновок судово-економічної експертизи №17-2072/2073 від 29.09.2017р. по цивільній справі №522/10356/16-ц, не містить обґрунтованих відповідей на питання, що були поставлені Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси  від 11.04.2017р., як було зазначено вище, з висновку експерта вбачається, що надати  чіткі та категоричні відповіді на питання на надалося за можливе, оскільки ним не отримано від банку усіх необхідних для цього документів.
Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» №8 від 30.05.1997р. при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати - чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; - чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі;  - компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; - достатність поданих експертові об`єктів дослідження; - повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; - узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; - обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.
За змістом ст. 1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.
Разом з тим, у відповідності до ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Тобто, з огляду на викладене, суд при вирішенні даного спору має виходити не лише з висновку вищевказаної експертизи №17-2072/2073 від 29.09.2017р., а і з тих письмових доказів, які містяться в матеріалах справи.
У матеріалах справи відсутній альтернативний розрахунок заборгованості за кредитними договорами з боку відповідачів.
Позивачем були надані висновки про вартість нежитлових приміщень №2-П, №3-П, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що виступають забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за кредитними договорами №00961/RO від 11.04.2008р. та №01038/RO від 25.06.2008р. (копії наявні в матеріалах справи). З боку відповідачів заперечень щодо наявних висновків відносно вартості іпотечного майна не надходило, відповідних клопотань про призначення експертизи, як то передбачено нормами законодавства, не надходило, що дає привід Суду застосувати вказані висновки при ухвалені рішення в справі.
Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).
У ході розгляду вказаної справи, відбулась зміна найменування Позивача ПАТ «МАРФІН БАНК», про що було подано клопотання представником. Попереднє найменування Позивача - ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «МАРФІН БАНК», нове найменування - ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «МТБ БАНК» (скорочено - ПАТ «МТБ БАНК»).
Зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, оскільки не змінюється організаційно - правова форма даної юридичної особи, отже не потребує вчинення судом процесуальної дії - заміни учасника судового процесу, однак про неї обов`язково повинно бути зазначено в описовій частині рішення (при необхідності і в мотивувальній) або ухвалі суду, якою закінчується розгляд справи.
ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «МТБ БАНК» є правонаступником по всіх правах та зобов`язаннях ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «МАРФІН БАНК».
Приймаючи до уваги, що зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність державної реєстрації змін до установчих документів відповідно до закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» судом до матеріалів справи було долучено Витяг з нової редакції статуту ПАТ «МТБ БАНК», копію виписки, копію довіреності представника. У зв`язку з чим була постановлена  ухвала суду. 
Задовольняючи позов ПАТ «МТБ БАНК» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив, що у матеріалах справи відсутній альтернативний розрахунок заборгованості за кредитними договорами з боку відповідачів. Тому суду виходив із наявності заборгованості за кредитним договором, наданої Банком, і  не взяв до уваги висновок судово-економічної експертизи, яку було проведено в рамках розгляду цієї справи, оскільки він не містить обґрунтованих відповідей на питання, що були поставлені ухвалою суду.
Проте, за такими висновками суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного. 
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою,  яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення  спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати  обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain)  від 9  грудня 1994 року,  серія A,  N 303-A,  п.  29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши  обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.  Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення   обґрунтованого  рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення  обґрунтованого рішення  може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland),  N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи  не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Згідно із частиною 1 статті 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Так, переглядаючи попереднє судове рішення апеляційної інстанцій, Верховний Суд у своєї постанови від 19 лютого 2020 року у справі №522/10356/16 (провадження №61-11101св19) дійшов такого висновку:
«зазначаючи про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «МТБ БАНК», суд апеляційної інстанції не встановив фактичний розмір кредитної заборгованості, обмежившись лише посиланням на те, що позивачем не доведено заявлений до стягнення розмір кредитної заборгованості. Апеляційний суд не дослідив наявну в матеріалах справи виписку про рух коштів на рахунку, не проаналізував інформацію, що міститься  в розрахунку кредитної заборгованості на предмет того, чи повно відображені в цьому розрахунку кошти, внесені позичальником на погашення кредитної заборгованості.
Апеляційний суд також дійшов помилкового висновку про припинення іпотечного договору від 25 червня 2008 року, що був укладений між банком та ОСОБА_2 на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки правила цієї статті застосовуються до правовідносин, що виникли з договору поруки, а не договору іпотеки, укладеного між кредитодавцем та особою, яка не є позичальником.
Крім того, суд апеляційної інстанції, пославшись на те, що банк змінив строк дії виконання основного зобов`язання за кредитним договором №00961/RO від 11 квітня 2008 року (з 10 квітня 2018 року на 12 травня 2010 року) та кредитного договору №01038/RO від 25 червня 2008 року (з 24 червня 2018 року на 12 травня 2010 року) в спосіб направлення позичальнику вимоги від 13 квітня 2010 року про дострокове повернення кредиту, вважав, що ПАТ «МТБ БАНК» звернулося до суду з пропуском   строку встановленого статтею 559 ЦК України, а отже спірні договори поруки, укладені між ОСОБА_3 та банком, припинили свою дію.
Проте, апеляційний суд не дав оцінки наявним в матеріалах справи додатковим угодам від 23 червня 2010 року, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «МТБ БАНК» та погодженим ОСОБА_1 , до договорів поруки №03488rO від 25 червня 2008 року та №03390rO від 11 квітня 2008 року, згідно яких за взаємною згодою сторін були внесені зміни в умови цих договорів щодо його предмета, прав та обов`язків сторін, порядку розрахунків, відповідальності (т. 1, а.с. 30, 59,).
Колегія суддів не погоджується із висновком апеляційного суду про те, що оскільки висновком судово-економічної експертизи №17-2072/2073 від 29 вересня 2017 року не підтверджена заборгованість відповідачів за кредитними договорами та враховуючи, що ПАТ «МТБ БАНК» проігнорував клопотання експерта про надання йому для проведення експертизи запитуваних первинних документів, що  свідчить про недобросовісне користування позивачем належними йому процесуальними правами та небажання неухильно дотримуватися процесуальних обов`язків, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо  без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Аналіз змісту наведеної норми права свідчить, що зазначені в ній наслідки можуть застосовуватись лише у випадку, коли експертиза не проведена.
В справі, що переглядається, судово-економічна експертиза №17-2072/2073 від 29 вересня 2017 року була проведена, що виключає застосування апеляційним судом до ПАТ «МТБ БАНК» наслідків ухилення від участі в експертизі, передбачених статтею 109 ЦПК України.
Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд  не встановив фактичний розмір кредитної заборгованості; не дослідив наявну в матеріалах справи виписку про рух коштів на рахунку боржника; не проаналізував інформацію,   що міститься в розрахунку кредитної заборгованості на предмет того, чи повно відображені в цьому розрахунку кошти, внесені позичальником на погашення кредитної заборгованості; помилково застосував статтю 559 ЦК України при вирішенні питання про припинення іпотечного договору від 25 червня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_2 ; вважаючи, що договори поруки, укладені між ОСОБА_3 та банком, припинили свою дію, не надав оцінку наявним в матеріалах справи додатковим угодам від 23 червня 2010 року, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «МТБ БАНК» та погодженим ОСОБА_1 , до договорів поруки; дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування до ПАТ «МТБ БАНК» наслідків ухилення від участі в експертизі, передбачених статтею 109 ЦПК України.
З огляду на викладені порушення, апеляційний суд  дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «МТБ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.
При новому розгляді справи в апеляційному порядку з урахуванням вказаних вище вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції від 19 лютого 2020 року,  колегія суддів виходить з наступного.
Колегія суддів вважає, що Банком доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме те, що відповідач не виконував вимоги вказаних договорів належним чином, тому Банк, як Іпотекодержатель, набував право звернути стягнення на предмет іпотеки.
Разом із тим, у справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки поза межами позовної давності, про застосування якої заявила у суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_1 04 червня 2018 року (т. 3, а.с. 68-70), виходячи із такого.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі №753/19886/16 (провадження №61-12184св18) зробив наступний правової висновок: «Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити  у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, провадження №14-96цс18.
Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
За таких обставин ухвалені у справі судові рішення судів першої та інстанцій підлягають скасуванню відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги».
«За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується  лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц). 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.
Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або  про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про  застосування  якої  заявлено  стороною  у  спорі, є  підставою  для відмови  в  позові.
Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме, статей, 256, 257, 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17 дійшов до правового висновку: «порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року №6-17цс17».
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня  2019 року у справі №520/9169/15 (провадження №61-25349св18), у постанові від 22 січня 2020 року №522/68715/15 (провадження №61-1563св17) та Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14.
Згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
Використовуючи своє право згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом направлення  ОСОБА_1  повідомлення від 13 квітня 2010 року про виконання кредитних договорів в повному обсязі в строк до 12 травня 2010 року (т. 3. а.с. 71,72), банк змінив строк виконання зобов`язання з 10 квітня 2018 рокуна 12 травня 2010 року.
Тобто, ПАТ «МТП БАНК» використало згідно з частиною другою статті
 1050 ЦК України право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, шляхом звернення до суду із позовом.
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Таким чином, з 13 травня 2010 року у кредитора виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, проте Банк звернувся до суду із цим позовом до відповідача лише у червні 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який передбачений статтею 257 ЦК України.
Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. 
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ  до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у  рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Великої палата Верховного Суду та  Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачем, ПАТ «МТБ БАНК»  пропущений строк для захисту порушеного строку без поважних причин, що є законною підставою для відмови у позові до відповідача ОСОБА_1   у зв`язку із спливом на момент звернення до суду позовної давності, строк якої визначений статтею 257 ЦК України.
Наявний висновок про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі зміни кредитором строку дії кредитного договору шляхом звернення із позовом про дострокове стягнення усієї заборгованості за кредитним договором узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі №204/4089/15-ц (провадження №61-1442св20), від 16 грудня 2020 року у справі № 715/1200/17 (провадження №61-18670св19) від 17 листопада 2021 року у справі №501/2410/18 (провадження №61-9177св21).
Отже, у задоволенні позовних вимоги ПАТ «МТП БАНК» слід відмовити у зв`язку із пропуском позовної давності, про застосування наслідків спливу якої було заявлено відповідачем підстав пропуску строку. 
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 256-257  ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову Банку.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
                                                       п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства  «МТБ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
 Повний текст судового рішення складено: 13 червня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік