15 червня 2022 року 
м. Київ

справа №640/9828/20
адміністративне провадження №К/9901/18188/21

ОКРЕМА   ДУМКА
судді Верховного Суду Стародуба О.П. 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг
щодо рішення Верховного Суду від 15.06.2022, яким в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовлено, залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими відмовлено у задоволенні позову про:
- визнання протиправною та нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498;
-  визнання протиправними та нечинними пункт 2 глави 1 розділу VI, пункт 1 глави 3 розділу VI підпункт 1 пункту 1 глави 7 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №  2494;
- визнання протиправним та нечинним з моменту прийняття пункт 1 Розділу ІІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2496;
- визнання протиправними та нечинними підпункт 2.2 розділу II, підпункт 2 пункту 5.2. розділу V Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2500.

Постановляючи рішення у цій справі Верховний Суд виходив з того, що відсутність у переліку ч. 2 ст. 13 Закону України №329-VIII обов`язку споживача укласти договір розподілу природного газу не свідчить про те, що такого обов`язку не може бути встановлено іншими нормативно-правовими актами.
Також, Верховний Суд виходив з того, що при розподілі природного газу у споживача та газорозподільного підприємства виникає ряд взаємних прав та обов`язків, зокрема, щодо якості та тиску газу, обліку природного газу та проведення контрольного зняття показів лічильника газу, доступу до газового обладнання та/або комерційного вузла обліку газу споживача, обмеження (припинення) розподілу природного газу тощо.
Також, Верховний Суд виходив з того, що Закон №329-VIII не містить прямої та однозначної норми щодо того, хто саме повинен бути замовником послуг з розподілу газу. Однак, суд дійшов висновку, що видається очевидним, що такий договір має бути укладено і хто б не був замовником - постачальник чи споживач, витрати на послуги з розподілу газу врешті-решт буде нести споживач.
Відповідно до норм Закону №329-VIII позивач має статус споживача як сторона договору постачання природного газу та статус замовника як сторона договору розподілу природного газу.

На підставі статті 34 КАС України вважаю за необхідне висловити окрему думку щодо рішення Верховного Суду у цій справі.
Так, ключовим у цій справі є питання чи покладає Закон № 329-VIII обов?язок укладати договір розподілу природного газу на споживачів.
За правилами статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Відповідно до пункту 37 Закону № 329-VIII споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.
Обов?язки споживача визначені частиною 2 статті 13 Закону № 329-VIII, серед яких -обов?язок укласти договір про постачання природного газу.
Обов?язок споживача укласти договір розподілу природного газу в переліку статті 13 Закону № 329-VIII відсутній.
При цьому, визначений частиною 2 статті 13 Закону № 329-VIII перелік обов?язків споживача є виключним, в т.ч. щодо тих довогорів, які повинен він укласти для набуття статусу суб?єкта ринку природного газу та реалізації наданих законом прав.
Вжите у цій нормі слово «зокрема» не розширює виключний перелік обов?язків споживачів, а розкриває їх зміст в наведеному у статті переліку.
Таким чином, Закон № 329-VIII обов?язок споживачів укладати договір розподілу природного газу не передбачає.

Крім того, Закон № 329-VIII не передбачає взаємних прав та обов?язків споживачів та газорозподільного підприємства щодо якості та тиску газу, обліку природного газу та проведення контрольного зняття показів лічильника газу, доступу до газового обладнання та/або комерційного вузла обліку газу споживача, обмеження (припинення) розподілу природного газу тощо.
Натомість, взаємні права та обов?язки споживачів за цим Законом виникають виключно з постачальником, за яким відповідно до частини 1 статті 12 Закону № 329-VIII постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.
Крім того, відповідно до пункту 39 частини 1 Закону № 329-VIII суб`єктами ринку природного газу є: оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач.
Таким чином, Закон визначає замовника і споживача як окремих суб?єктів ринку природного газу, з притаманними лише їм правами та обов?язками.
За змістом статті 40 Закону № 329-VIII сторонами договору розподілу природного газу є замовник та оператор газорозподільної системи.
Водночас, відсутність у Законі № 329-VIII прямої та однозначної норми щодо того, хто саме повинен бути замовником послуг з розподілу газу не означає, що замовником має бути саме споживач, така прогалина не розширює коло його обов?язків як суб?єкта ринку природного газу і не створює обов?язку укладати договір розподілу.
Також Закон № 329-VIII не визначає позивача як споживача, стороною договору розподілу природного газу.
Крім того, предметом спору у цій справі не було питання хто повинен платити за розподіл природного газу і що в кінцевомому результаті таку оплату може нести саме споживач, відтак в силу приписів статті 14 ЦК України такі аргументи не можуть виправдовувати покладення на позивача як споживача обов?язку укладати договір розподілу природного газу.

За таких обставин, висновки Верховного Суду у цій справі видаються певною мірою необгрунтованими.

Суддя