Номер провадження: 22-ц/813/4269/22 
Номер справи місцевого суду: 947/11385/21
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.04.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

                                        В С Т А Н О В И В: 

У квітні 2021 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи це тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 22.08.2011 року, згідно якої отримав можливість користуватися кредитними коштами у межах встановленого кредитним лімітом на картковий рахунок. Заявою відповідач підтвердив, що він був повністю проінформований про умови кредитування, які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі. У зв`язку з тим, що відповідач умов договору не дотримується, позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості, яка станом на 17.03.2021 року становить 16 502 грн. 54 коп. та складається з простроченого тіла кредиту у розмірі 12 956,94 грн. та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 3 545 грн. 60 коп. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року позов залишено без задоволення. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Відмовляючи у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених вимог.
Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.
З матеріалів справи вбачається, що 22.08.2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та   ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
До анкети-заяви банк додав розрахунок заборгованості, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, довідку від 14.10.2011 року про умови кредитування за кредитною карткою «Універсальна, 55 днів льотного періоду», підписану ОСОБА_1 , виписку про рух коштів по картковому рахунку відповідача та довідку про строк дії картки. 
За розрахунком банку, заборгованість відповідача по кредиту станом на 17.03.2021 року становить 16 502 грн. 54 коп. та складається з простроченого тіла кредиту у розмірі 12 956,94 грн. та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 3 545 грн. 60 коп. 
Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
03 липня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19 зробила висновок, що надані Банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки не містять підпису відповідача,  а тому їх не можна вважати складовою кредитного договору. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів, Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, комісії, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту та проценти від суми неповернутого в строк кредиту з посиланням на Умови та Правила надання банківських послуг та додані до позову документи.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що суд першої інстанцій безпідставно не взяв до уваги виписку про рух коштів за картковим рахунком, відкритим на ім`я відповідача, довідку про умови кредитування якою передбачено розмір, ставка та порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами, яка містить підпис відповідача.
Згідно з випискою руху коштів по картковому рахунку відкритому на ім`я відповідача вбачається, що ОСОБА_1 активно користувався грошовими коштами Банку з жовтня 2011 року до кінця липня 2018 року, після чого до кінця 2018 року здійснювалося погашення кредиту через списання коштів за картки. Весь час активного користування грошовими коштами Банку, відповідач здійснював часткове погашення кредиту шляхом внесення коштів на картковий рахунок і з цієї суми частина коштів йшла на погашення нарахованих Банком відсотків за користування кредитними коштами. 
З матеріалів справи вбачається, що у довідці про умови кредитування з використанням платіжної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 14.10.2011 року зазначено крім базової відсоткової ставки 2,5% на місяць та розміру щомісячних платежів - 7% від заборгованості до 25 числа місяця, наступного за звітним, але не менше 50 грн. (а.с. 17). 
Зазначена довідка підписана ОСОБА_1 14.10.2011 року. 
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості тіла кредиту через недоведеність належними доказами факту його видачі Банком і отримання кредиту відповідачем, а також прострочених процентів за користування кредитом від суми неповернутого в строк кредиту для картки «Універсальна» у розмірі 3 545 грн. 60 коп., через неузгодженість таких умов сторонами у зв`язку з не підписанням Умов та Правил, не відповідає встановленим у справі обставинам, не узгоджується з доказами, які додані до справи та не заснований на вимогах цивільно-процесуального законодавства. 
З матеріалів справи вбачається, що Банком додано до позову виписку руху коштів по картковому рахунку відкритому на ім`я відповідача ОСОБА_1 , довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти ОСОБА_1 (щодо розміру кредитного ліміту).
Дана виписка і згадані вище довідки офіційно зазначені в якості додатків до позовної заяви і включені до опису документів, які Банком направлені до суду.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18; від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц; від 17.12.2020 року у справі № 278/2177/15-ц.
При таких обставинах, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність Банком факту користування відповідачем кредитними коштами і наявності заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12 956 грн. 94 коп. відповідно до розрахунку заборгованості, правильність і достовірність якого відповідачем не спростована.
Тому вимоги АТ «ПриватБанк» в цій частині слід задовольнити. 
У справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін “користування чужими грошовими коштами” може використовуватися у двох значеннях: перше значення – це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; а друге значення – прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Таким чином, наразі правова позиція Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що проценти які нараховуються за надані в користування грошових коштів поділяються на дві категорії:
”проценти за користування кредитом” — проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як “проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами“, розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України.
“проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами” – проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.
При цьому Велика Палата ВС наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються.
Проценти за правомірне користування грошовими коштами  можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування, нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦКУ, що підтверджується висновками Великої палати ВС (пункти 48-55 постанови від 28.03.2018 № 444/9519/12).
Строк кредитування за картковим договором обмежується строком дії кредитної карти, який в даному випадку, як вбачається з доданої Банком довідки обмежений останнім днем травня 2021 року (а.с. 14).
За наявності підписаної відповідачем довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти кредитка «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від  14.10.2011 року, якою сторони погодили базову процентну ставку та розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості  до 25 числа місяця, наступного за звітним, але не менше 50 грн., вимоги  Банку про стягнення процентів за користування кредитними коштами є обгрунтованими. При цьому правильність нарахування заборгованості за процентами у розмірі, який наведений у розрахунку заборгованості, відповідачем у встановленому порядку з урахуванням принципу змагальності сторін в суді,  не спростовано. 
При таких обставинах заявлені Банком вимоги про стягнення процентів, які нараховані станом на 17.03.2021 року у розмірі 3 545 грн. 60 коп. підлягають задоволенню. 
Враховуючи наведене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції про відмову у вимогах про стягнення кредиту у розмірі 12 956,94 грн. та процентів у розмірі 3 545,60 грн., а всього на загальну суму 16 502,54 грн. – скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення зазначених вимог.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України  якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення заявлених вимог у повному обсязі, з урахуванням принципу пропорційності з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір сплачений позивачем за подання позову у розмірі 2 270 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 3 405, а всього – 5 675 грн.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
                                        П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року - скасувати.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у загальному розмірі 16 502 грн. 54 коп., в тому числі: тіло кредиту у розмірі 12 956 грн. 94 коп. та проценти за користування кредитом у розмірі 3545 грн. 60 коп.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у загальному розмірі 5 675 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків передбачених частиною 3 статті ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено: 21.04.2022 року. 

               Головуючий                                         О.М. Таварткіладзе

               Судді:                                                 О.В. Князюк

                                                               С.О. Погорєлова