Справа № 350/1677/18 
Провадження № 22-ц/4808/146/22
Провадження №   22-ц/4808/23/22  
Головуючий у 1 інстанції Бейко А.М 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
Головуючого (суддя-доповідач)  Максюти І.О., 
суддів:                                             Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,
секретаря                                        Петріва Д.Б.,
з участю:                        представника позивача ОСОБА_1 адвоката Родікова І.С.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Перегінської селищної ради Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сесії та державного акту на право приватної власності на землю, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Бейком А.М. 18 червня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду, ухвалене суддею Бейком А.М. 08 липня 2021 року у селищі Рожнятів Івано-Франківської області, 
                                                   в с т а н о в и в :
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Ясенської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сесії та державного акту на право приватної власності на землю (а.с.1-7, том 1). 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пунктом 35 рішення від 05.06.2001р. «Про розгляд заяв громадян» Ясенська сільська рада передала у приватну власність 0,10 га землі для обслуговування житлового будинку, і 0,52 га, землі для ведення особистого підсобного господарства та видала державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_2 .
У січні 2018 року відповідач ОСОБА_2 почав чинити перешкоди у користуванні проїздом шляхом закриття дороги (проїзду) і активно забудовувати, чим звузив її. Під час однієї із суперечок позивачу стало відомо, що дорога, якою він користується, приватизована відповідачем. У липні 2018 року жителі АДРЕСА_1 звернулися до Ясенської сільської ради про облаштування дороги до їхніх домоволодінь. Однак сільська рада відмовила у вирішення даного питання. 
Позивач вважає, що пункт 35 рішення від 05.06.2001р. «Про розгляд заяв громадян» Ясенською сільською радою прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства України. На підставі даного рішення відповідачу ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на землю, чим порушено охоронювані законом інтереси позивача. Генеральним планом села Ясень визначено частину території населеного пункту, що включає землі по АДРЕСА_1 , які віднесені до категорії земель житлової та громадської забудови. Оскаржуваним рішенням сільської ради фактично змінено цільове призначення землі. Передавши у приватну власність земельну ділянку ОСОБА_2 та затвердивши технічну документацію, сільська рада позбавила його (позивача) єдиного  проходу (проїзду), доступу до свого домоволодіння.
Просив визнати незаконним та скасувати пункт 35 рішення сесії Ясенської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області «Про розгляд заяв громадян» та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_2 (а.с.1-7, том 1).
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19.04.2021 року замінено співвідповідача Ясенську сільську раду Рожнятівського району Івано-Франківської області на Перегінську селищну раду Івано-Франківської області (а.с.83-84, том 2).
Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 18 червня 2021 року  позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункт 35 рішення сесії Ясенської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 05.06.2001 року. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю І-ІФ №014370 від 02.07.2001 року, виданий ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави 1409,60 грн судового збору (а.с.103-107, том 2).
Додатковим рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 липня 2021 року стягнуто з Перегінської селищної ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в розмірі 12 041,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в розмірі 9 222,40 грн (а.с.124-126, том 2).
Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального та матеріального права.
Апелянт вважає, що звертаючись із даним позовом із пропуском строку звернення до суду, позивач не заявляв клопотання про поновлення такого строку та не зазначив поважних причин пропуску строку позовної давності.
Апелянт вказує, що під час приватизації його земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 2001 року, дружина позивача ОСОБА_4 своїм підписом погодила межі земельної ділянки, підписавши акт встановлення та узгодження меж землекористування від 20.06.2001 року та Схеми земельних ділянок, як складову до цього акту, де відображено межі земельної ділянки і дороги (проїзду) немає.  
Однак, суд не надав вказаній обставині належної правової оцінки, а безпідставно обмежився посиланням на те, що у липні 2018 року, після чергового конфлікту з відповідачем через дорогу, позивач дізнався про наявність оскаржуваного рішення сільської ради та державного акту. Таким чином, на думку апелянта, суд не встановив день, коли позивач  повинен був чи міг дізнатися про порушення своїх прав, як наслідок не вірно обчислив строк позовної давності. 
Вважає, що у суду були всі підстави для закриття провадження у справі у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.
Також вважає висновок експерта №111 від 13.02.2020 року неналежним та недопустимим доказом у даній справі у зв`язку з його неповнотою, відсутністю чітких розрахунків, які б однозначно встановлювали, що частина зображеної на генеральному плані с. Ясень дороги входить в земельну ділянку, належну апелянту. 
Крім того, у вказаному висновку експерта містяться суперечливі висновки. Зокрема, експерт зазначає, що встановити площу та розміри земельної ділянки в АДРЕСА_1 , точне місце розташування житлового будинку, господарських будівель та споруд на даній земельній ділянці та дороги, що відображені у графічних матеріалах на викопіюваннях з Генплану с. Ясень за 1981 рік, не можливо.  Отже, експерт не міг об`єктивно встановити точне розміщення дороги та стверджувати, що вона входить в частину ділянки апелянта.
Також під час надання пояснень експерт підтвердив, що не може вказати, в якій саме частині земельної ділянки ОСОБА_2 та в  якому обсязі (частині, розмірі) дорога входить в земельну ділянку відповідача, що підтверджується відсутністю точних математичних розрахунків у даному висновку.
Так само у висновку не зазначено жодних конкретних розрахунків, де саме пролягає спірна дорога, в якій частині земельної ділянки та на скільки вона входить в земельну ділянку апелянта.
Неповнота висновку експерта полягає також і в тому, що при його прийнятті не було взято до уваги технічну документацію із землеустрою інших сусідів суміжників із позивачем та відповідачем і попри ділянки яких проходить спірний заїзд.
Зазначає, що генеральний план містить обґрунтування розподілу земель (території) за їх цільовим призначенням. Вважає, що у суду не було достатніх підстав стверджувати, що Ясенська сільська рада, приймаючи рішення про  передачу у власність земельної ділянки в межах населеного пункту, а також затверджуючи технічну документацію, не врахувала положення ст.ст. 38,39 ЗК України.
Апелянт вважає, що стороною позивача не було доведено належними та допустимими доказами незаконність пункту 35 рішення сесії Ясенської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 05.06.2001 року, а також державного акту, виданого йому на право приватної власності на землю.
З цих підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову (а.с.148-150, том 2).
Не погодившись з додатковим рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального права.
Зазначив, що суд не повідомляв відповідача чи його представника про дату, час та місце судового засідання щодо ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат. Дотримуючись положень ст. 144 ЦПК України, на стадії судового розгляду, до закінчення судових дебатів, представником позивача була подана заява про відшкодування судових витрат.  Проте, адвокатом чи позивачем ОСОБА_1 не подано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги із зазначенням кількості витраченого часу адвокатом на правову допомогу (з описом конкретних наданих послуг).
Наступним доказом на підтвердження понесених позивачем судових витрат подано квитанцію № 0065 та матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування на суму 4 000,00 грн. Однак, вказані види робіт, а відповідно і сама квитанція, не стосуються доказів, отримання яких було об`єктивною необхідністю для позивача. Це не були витрати на експертизу і їх отримання жодним чином не вплинуло на результати розгляду даної справи.
Також суд у додатковому рішенні посилається на долучену стороною позивача копію квитанції № NOYІ43811М від 03.10.2019, однак не зазначає, які саме витрати понесені позивачем за вказаною квитанцією. Крім того, вказана квитанція є нечитабельною.
Вважає, що судові витрати мали бути стягнуті (у випадку задоволення позову) саме з Перегінської селищної ради Івано-Франківської області.
Просить скасувати додаткове рішення та прийняти нове, яким в задоволенні заяви про стягнення судових витрат відмовити повністю (а.с.134-135, том 2).
Учасники справи правом на подання відзиву не скористались, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. 
У судове засідання не з`явилися представник Перегінської селищної ради Івано-Франгківської області та ОСОБА_2 , про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.
Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Родікова І.С.,  доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги є необґрунтованими, виходячи з таких підстав.
Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі  питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги  і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для  вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини  сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає  застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в  позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Судом встановлено, що згідно копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 та довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №1077046 від 04.12.2017 року, позивач ОСОБА_1 є інвалідом 2-ї групи (а.с.9, том 1).
Згідно погосподарської книги Ясенської сільської ради, облікової картки погосподарського обліку, витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно, листа Головного управління Держгеокадастру та акту обстеження земельної ділянки, витягу з Державного земельного кадастру технічної документації із землеустрою, позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.118-171, том 1).
Рішенням сесії Ясенської сільської ради Рожнятівського району від 05.06.2001 року (пункт 35) встановлено, що ОСОБА_2 передано у приватну власність 0,10 га для обслуговування житлового будинку і 0,52 га землі для ведення особистого підсобного господарства, в тому числі: в урочищі «Підверх» - 0,07 га, в урочищі «Поля» - 0,20 га, в урочищі «Під лаз» - 0,23 га, в урочищі «За бабське» - 0,01 га і в урочищі в урочищі «За бабське» - 0,01 га (а.с.19, том 1). 
Згідно державного акта на право приватної власності на землю серії І-ІФ № 014370 від 02 липня 2001 року, ОСОБА_2 приватизував земельну ділянку площею 0,0990 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі рішення Ясенської сільської ради від 05.06.2001 року  (а.с.42, том 1).
Відповідно до колективного звернення до сільської ради та відповіді Ясенської сільської ради за №344 від 23.07.2018 року, до Ясенської сільської ради 11.07.2018 року звернулися жителі села ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для вирішення питання облаштування дороги до своїх садиб (а.с.20, том 1).
Графічними матеріалами розміщення земельної ділянки на викопіюванні з генерального плану с.Ясень за 1981 рік землекористувача  ОСОБА_1 (позивача по справі) земельної ділянки площею 0,2204 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;  землекористувача ОСОБА_2 (відповідача по справі) земельної ділянки площею 0,0959 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; обох земельних ділянок по АДРЕСА_1   ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) підтверджено, що вздовж земельної ділянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 передбачена дорога (вулиця) (т.1, а.с.22, 43, 216).
Згідно свідоцтва на забудову садиби від 25.03.1977 року  вздовж земельної ділянки ОСОБА_2 , по АДРЕСА_1 , передбачена дорога (вулиця) (а.с.44-51, том 1). 
Із акту узгодження меж та схеми до нього встановлено, що межі земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 погодила ОСОБА_4 , а не власник суміжної ділянки позивач ОСОБА_8 (а.с.52-53, том 1) .
Із технічної документації із землеустрою ОСОБА_2 , а саме із плану меж земельної ділянки,  встановлено, що між позначками Г-В знаходиться дорога  (а.с.54-57, том 1).
Згідно висновку експерта №111 від 13.02.2020 року  встановлено, що частина дороги, яка передбачена Генеральним планом с. Ясень Калуського (Рожнятівського) району, входить до приватизованої ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 . 
Площа земельної ділянки для обслуговування та будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_2 , яка розташована в АДРЕСА_1 , що відображена у свідоцтві на забудову садиби, складеному  25.03.1977 року, становить 700 кв.м., розміри (проміри по периметру) становлять : 18,00; 13,00; 20,00; 16,00; 27,00; 19,00 м.п., що не відповідають площі (0,0990 га та або 990 кв.м.) та розмірам (промірам по периметру) 15,00; 3,30; 12,40; 13,34; 6,70; 18,72; 16,00; 8,74; 13,42; 27,10; 19,45 м.п. земельній ділянці № 1, відображеній у Державному акті на право приватної власності на землю, виданому 02.07.2001р.  (а.с.3-20, том 2).
У судовому засіданні з метою роз`яснення висновку допитаний судовий експерт ОСОБА_9 , яким надані пояснення про те, що неможливо встановити точні координати дороги (вулиці), яка визначена генеральним планом населеного пункту і межі накладення на неї земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 через масштабування  генерального плану 1:2000. Однак щодо накладення земельної ділянки відповідача на громадську вулицю є безспірним. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при прийнятті 05 червня 2001 року оспорюваного рішення Ясенською сільською радою були порушенні вимоги земельного законодавства, а саме: передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загального користування, на місці якої згідно з генеральним планом забудови села передбачене влаштування під`їзної дороги до домоволодіння позивача. Оскільки державний акт на право власності на землю був виданий ОСОБА_2 на підставі незаконного рішення сільської ради, то цей правовстановлюючий документ підлягає визнанню недійсним. А також представником відповідача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження пропуску позивачем строку позовної даності, дійшов висновку про незаконність та скасування пункту 35 рішення сесії сільської ради та визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_2 .
Ухвалюючи додаткове рішення, суд встановив, що для підтвердження витрат на правничу допомогу стороною позивача подано необхідні докази, враховуючи, що відповідачами по справі є Перегінська селищна рада Івано-Франківської області та ОСОБА_2 , дійшов висновку про стягнення судових витрат з обох відповідачів.
З такими висновками суду першої інстанції  погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.
Вирішуючи цей спір, апеляційний суд виходить з таких положень Закону.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. 
Згідно з ч. 2 ст. 3 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на день видачі державного акту) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність  або надають у користування та вилучають їх.
Відповідно до абзацу першого  частини 4 ст. 4 ЗК України 1990 року, Не можуть передаватись у колективну та приватну власність землі загального  користування  населених  пунктів  (майдани, вулиці, проїзди,  шляхи,  пасовища,  сінокоси, набережні,  парки, міські ліси, сквери, бульвари, кладовища,  місця  знешкодження  та утилізації  відходів),  а  також  землі,  надані  для   розміщення будинків органів державної влади та державної виконавчої влади.
Аналогічна норма міститься і у частині четвертій статті 83  Земельного кодексу України, який чинний з 01.01.2002 року, відповідно до якої до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (стаття 83 ЗК України).
Статтями 17, 18 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень. 
Згідно з ч. 1 ст. 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами  народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.
Так, передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.
Згідно ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. 
Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року (Державними актами). Проте дію ст. 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених Декретом N 15-92 від 26.12.92 року.
Таким чином, рішення міської ради про передачу у власність земельної ділянки хоча і саме по собі не є правовстановлюючим документом, але створює правову підставу для оформлення  речового права на землю у встановленому законодавством порядку.
Згідно зі ст.ст. 152,153,155 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним кодексом та іншими Законами України. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосуванням інших, передбачених Законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про основи містобудування»  (в редакції Закону, чинній на день видачі оспорюваного Державного акта) до компетенції сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування на їх території належить, зокрема, затвердження    відповідно    до    законодавства    місцевих містобудівних  програм,  генеральних  планів відповідних населених пунктів,  іншої містобудівної документації.
За змістом статті 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою вирішення питань щодо передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що письмовими доказами підтверджено, що частина дороги, яка передбачена Генеральним планом с.Ясень за 1981 рік, входить до приватизованої відповідачем ОСОБА_2 земельної ділянки, а також площа, розмір та конфігурація земельної ділянки відповідача не відповідає відображеним у свідоцтві на забудову садиби, складеному 25.03.1977 року.
Тобто, генеральним планом села Ясень визначено територію населеного пункту, що включає землі по АДРЕСА_1 , як територію, призначену для влаштування дороги (вулиці). Якщо генеральним планом визначено функціональне призначення земельної ділянки або ж частини території за її цільовим призначенням як землі громадської чи житлової забудови, такі земельні ділянки не можуть бути передані у власність без внесення відповідних змін до генерального плану та іншої містобудівної документації. Приймаючи оскаржуване рішення, сільська рада допустила порушення вимог чинного на той час законодавства.
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями  комунальної власності, які не підлягають приватизації  (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим.  Та обставина, що АДРЕСА_1   відноситься до категорій вулиць та доріг - житлова вулиця (вулиця в житловій забудові) сільського населеного пункту, що вказує  на неможливість виникнення приватного власника на неї.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сільська рада при наявності генерального плану села не мала права передавати частину земельної ділянки, запроектованої як громадську дорогу, у приватну власність ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.
Можливість мати і здійснювати цивільні права і нести цивільні обов`язки нерозривно пов`язана із наявністю способів захисту цих прав і інтересів і дієвою процедурою їх застосування.
Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно задовольнив позов, обравши спосіб захисту в частині визнання незаконним та скасування пункту 35 рішення сільської ради, оскільки такий спосіб захисту буде ефективним для позивача, він передбачений законом і не суперечить йому.
Відповідач щодо оспорюваної земельної ділянки не має статусу власника, оскільки ця земельна ділянка відноситься до земель загального користування, і сільська рада, виділивши її у власність фізичній особі – ОСОБА_2 , обмежила позивача у можливості користування земельною ділянкою, яка по суті належить територіальній громаді і якою він має право користуватися як член територіальної громади.
Крім того, відповідно до п. «а» ст. 21 ЗК України, виключно лише порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельної ділянки громадянину.
Таким чином колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що передача земельної ділянки у власність ОСОБА_2 відбулася з порушенням вимог ЗК України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Крім того, слід зазначити, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Наведене відповідає висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18).
Оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на підставі незаконного рішення, тому суд першої інстанції правильно визнав його недійсним.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував до спірних правовідносин ст. 257 і 261 ЦК України щодо пропуску строку позовної давності, не заслуговують на увагу,  оскільки інтерес позивача порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу і позовна давність на такі позовні вимоги не поширюється.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування або зміни по суті правильного рішення суду відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.
Щодо вимог апеляційної скарги про скасування додаткового рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08.07.2021 року, суд виходить з наступного.
Матеріалами справи встановлено, що адвокат Романів О.П. здійснювала  представництво інтересів позивача ОСОБА_1 на підставі договору №02/08/2018 про надання правничої допомоги від 02 серпня 2018 року (а.с.10-17, том 1). 
Відповідно до пункту 1.1 договору, адвокат взяв на себе зобов`язання надавати необхідну клієнту правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором та додатковими угодами, що є невід`ємними частинами до нього, в тому числі: надає усні і письмові консультації, висновки, довідки по правових питаннях; надає усні, письмові довідки із законодавства; здійснює аналіз положень чинного законодавства України, судової практики та наданих клієнтом документів; бере участь у проведенні переговорів з третіми особами в  інтересах клієнта; складає та направляє адвокатські запити; складає заяви, скарги і інші документи правового характеру, здійснює представництво клієнта в органах державної влади тощо. Відповідно до пункту 6.1 договору, вартість правничої допомоги та порядок розрахунків за її надання  клієнту визначаються сторонами в додаткових угодах, що є невід`ємною частиною цього договору.
Додатковою угодою до договору про надання правничої допомоги від 02.08.2018 року №02/08/2018 продовжено термін дії договору до 01 вересня 2019 року, а додатковою угодою від 12.03.2020 року продовжено термін дії договору до 01.05.2020 року (а.с.218, том 1; а.с.28, том 2).
ОСОБА_10 до ухвалення рішення по справі подала заяву про те, що докази щодо розміру судових витрат, які сторона (позивач ОСОБА_1 ) сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (а.с.97, том 2).
Оскаржуване судове рішення ухвалене 18.06.2021 року, повний текст складено 25.06.2021 року. 
Заяву про стягнення судових витрат та долученими доказами представник ОСОБА_1 – адвокат Романів О.П. направила на адресу суду 23.06.2021 року (а.с.109-121, том 2).
На підтвердження понесених витрат на професійну допомогу представником позивача надано: додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги від 02.08.2018 року №02/08/2018, датовану 17.06.2021 року, згідно умов якої клієнтом ( ОСОБА_1 ) прийнято від адвоката Романів О.П. юридичні послуги.  Сторони погодили,  що гонорар (вартість послуг) складає 5 800,00 грн (а.с.113, том 2). 
Також долучено: квитанцію на ім`я позивача на суму 4 000,00 грн  без зазначення дати за номером 0065 (за послугу – зйомка території та пропозиції по влаштуванню спільної дороги) (а.с.114, том 2); квитанцію до прибуткового касового ордера №021 від 17.06.2021 року, виписану адвокатом Романів О.П. ОСОБА_1 до договору про надання правничої допомоги від 02.08.2018 року №02/08/2018 та додаткової угоди від 17.06.2021 року на суму 5 800,00 грн (а.с.115, том 2); а також квитанцію № NOYI43811М від 03.10.2019 року на суму 11 464,00 грн, в якій зазначено призначення платежу – ОСОБА_1 для поповнення картки ОСОБА_9 (експерта) (а.с.116, том 2).
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви представника позивача та стягнення з другого відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат в розмірі 9 222,4 грн., а також з  першого відповідача Перегінської селищної ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 в розмірі 12 041,60 грн (в цій частині додаткове рішення не оскаржується). 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу; 
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
В  постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до частини 1, пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням спеціалістів, експертів,  проведення експертизи (стаття 139 ЦПК України).
У ч. 6 ст. 139 ЦПК України визначено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами (ч.9 ст. 139 ЦПК України).
Відповідно до п. 6 ст. 15 Закону України «Про судову експертизу» проведення експертних досліджень і обстежень державними спеціалізованими установами здійснюється за рахунок замовника.
Після закінчення розгляду справи витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 141 ЦПК України.
Позивачем надано відповідний перелік документів здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Інформація, яка міститься в договорі про надання правничої допомоги, може вважатись тим розрахунком, подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також з урахуванням оплати позивачем за проведення судової земельно-технічної експертизи від 13.02.2020 року, колегія суддів приходить до переконання про те, що висновок суду щодо задоволення заяви представника позивача про стягнення судових витрат з відповідачів  у визначених розмірах є мотивованим.
Суд вірно визначився із питанням віднесення до витрат, пов`язаних із розглядом справи витрати за послугу зйомки території по пропозиції із влаштуванню спільної дороги по квитанції на ім`я позивача на суму 4 000,00 грн  без зазначення дати за номером 0065, оскільки таке питання виникло у судовому засіданні і з метою вирішення спору здійснене позивачем замовлення цієї послуги (а.с.114, том 2).
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно з`ясував обставини справи, надав вірну оцінку усім доказам, а тому рішення суду та додаткове рішення суду слід залишити без зміни.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                             п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 18 червня 2021 року та додаткове рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 липня 2021 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:                                                                                     І.О. Максюта
                                                                                               Л.В. Василишин
                                                                                               В.Д. Фединяк
Повний текст постанови складено 17 серпня 2022 року.