ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

29 червня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/8954/21	
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2021 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просила визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови провести ОСОБА_1 нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів за 2014, 2015,2016 та 2017 роки; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 нарахування та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів за період з 2014 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26.07.2019 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що станом на день прийняття наказу про виключення позивачки зі списків особового складу військової частини відповідач не провів розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період з 2014-2017 роки.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови провести ОСОБА_1 нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки» за період з 2014 року по 2017 роки. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки» за період з 2014 року по 2017 роки. В решті позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволений позовних вимог та прийняти нове рішення, в якому відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Доводами апеляційної скарги зазначено, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за 2014-2017 роки, не може бути надана позивачу, оскільки пунктом 19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року в редакції Закону  № 1589-VII від 04.07.2014 припинено надання військовослужбовцям відповідної додаткової відпустки під час дії особливого періоду. Також, апелянт вказує, що оскільки позивач є учасником бойових дій, їй на виконання вимог рішення Миколаївського окружного адміністративного суду по справі №400/1890/20 було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів, що підтверджується розрахунково-платіжні відомістю № 228 у розмірі 26585,05 грн. За такого, позивач, на думку апелянта, фактично скористалась своїм правом на компенсацію за невикористану відпустку, як учасника бойових дій. Нарахування та виплата позивачу компенсації за невикористані додаткові відпустки за 2014,2015,2016,2017 передбаченої абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII, унеможливлює нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки, передбаченої ст. 19 Закону № 504/96-ВР, і навпаки.  Апелянт зазначає, що військовослужбовцям, які мають право на додаткову відпустку за різними підставами в один період, надається на їх вибір лише одна відпустка або компенсація за неї. В апеляційній скарзі апелянт посилається на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року по справі № 520/7314/2020. Дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови провести ОСОБА_1 нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України "Про відпустки" за період з 2014 року по 2017 роки не є протиправними та в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства України. Крім того, апелянт зазначає, що в порушення вимог КАС України, окрім рішення Миколаївського окружного адміністративного суду по справі № 400/8954/21, яке надійшло на адресу частини 16.02.2022, до військової частини НОМЕР_1 не надходило жодного документа по справі. Про наявність судового позову військова частини НОМЕР_1 дізналась вже по факту отримання вищевказаного рішення суду, винесеного на користь позивача.
Відзиву на апеляційну скаргу позивачем до суду не надано.
Відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорії незначної складності.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно п. 9 §3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23.07.2019 року № 20-РС позивач звільнена з військової служби відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ, у відставку за підпунктом "б" (за станом здоров`я).
          Відповідно до п. 8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.07.2019 № 190 позивача з 26.07.2019 року виключено із списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення та направлено на військовий облік до Первомайського ОМВК Миколаївської області. 
          Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що позивачка має дитину - ОСОБА_2 , 1999 року народження, який був неповнолітнім у спірний період.
          Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с.14)
          Оскільки при звільненні позивачці не виплачено компенсацію за невикористану соціальну додаткову відпустку вона звернулася до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою, в якій просила провести нарахування та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів за період з 2014 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26.07.2019 року
          Листом військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2021 року № 350/174/308/692/пс у задоволенні заяви позивачки відмовлено.
Вважаючи своє право на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки порушеним, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні з військової служби   позивач мала право на отримання грошової компенсації за невикористану нею у 2014-2017 роках додаткову соціальну відпустку, передбачену частиною 1 статті 19 Закону України "Про відпустки",  оскільки на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України "Про відпустки" з 2014 року до 2017 роки.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).
Згідно з п.5 ст.11 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей).
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України (абзац перший пункту 8 статті 10-1 Закону № 2011-XII).
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05 листопада 1996 року №04/96-ВР (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) Установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6  цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7  цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8  цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13,  14  і  15  цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16  цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1  цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17  цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18  цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1  цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19  цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25,  26  цього Закону).
Відповідно до ст. 19 Закону України "Про відпустки" (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 ( 322-08 ) Кодексу законів про працю України). 
Жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73  Кодексу законів про працю України). 
Судом встановлено, що позивачка підпадає під визначення «одинока матір» та має право на пільги встановлені чинним законодавством, зокрема на соціальну щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII Про оборону України (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
  Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду 21 серпня 2019 року  у справі 620/4218/18. 
У постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 380/2427/20 Верховний Суд наголошує, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо надання додаткових відпусток, останні набули відповідне право на них, а тому у разі    неотримання цих відпусток мають право на отримання передбаченої законом відповідної грошової компенсації.
          Суд зауважує, що припинення надання відпусток на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (право) може бути реалізоване у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду; 2) виплата грошової компенсація такої відпустки.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 19 Закону № 504/96-ВР та пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ.
Крім того, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі  «Тимошенко проти України»  (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264). 
Як встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи наявна архівна довідка в якій вказано:
- підпунктом 2 п. 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.12.2012 року № 271 позивачу   як одинокій матері було надано додаткову відпустку терміном на 10 календарних діб з 31.12.2012 року.
- підпунктом 3 п. 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.12.2013 року № 263 позивачу як одинокій матері було надано додаткову відпустку як одинокій матері терміном на 10 календарних діб з 30.12.2013 року по 10.01.2014 року.
Тобто, статус позивача як одинокої матері доведено.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України "Про відпустки" з 2014 року до 2017 роки.
Отже, вірним є висновок суду першої інстанції, що відповідач не довів правомірність ненарахування та невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки, передбаченої статтею 182-1 Кодексу законів про працю України, як одинокій матері, за період з 2014 року по 2017 рік, що свідчить про наявність протиправної бездіяльності, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року по справі № 520/7314/2020, оскільки обставини у справі, рішення в якій переглядав Верховний Суд є відмінними від обставин у даній справі.
Так, у вищезазначеній справі, спір виник у зв`язку із невиплатою відповідачем при звільненні позивача з військової служби  грошової компенсації за невикористані протягом 2014-2019 років дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4  статті 10-1 Закону № 2011-XII. 
Відповідно до абзацу третього пункту 4  статті 10-1 Закону №2011-XII  військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.
З огляду на зазначене, Верховний Суд зробив висновок, про відсутність підстав для задоволення вимоги цього позову, щодо призначення та виплати позивачу компенсації щорічної додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 28 серпня 2015 року по 20 вересня 2019 року, оскільки у зазначеному періоді позивач фактично обрав вид додаткової щорічної відпустки як учасник бойових.
У справі, що наразі розглядається, спірним питанням є нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері тривалістю 10 календарних днів, що передбачено п.8 ст. 10-1 статті 10-1 Закону №2011-XII.
Що стосується доводів апелянта про порушення судом першої інстанції процесуального права, щодо сповіщення про розгляд справи, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції були здійснені всі можливі дії, щодо сповіщення відповідача про розгляд справи за адресою, яка зазначена у позовній заяві та апеляційній скарзі. Однак, надісланий судом пакет документів повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».(а. с. 38, 39).
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5  статті 328 КАС України.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик