Справа № 308/13167/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

21 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
       головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Бисаги Т.Ю. і Кожух О.А.,
       з участю секретаря Кекерчень М.І.,                                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 червня 2021 року (у складі судді Бедьо В.І.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
       У грудні 2020 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
-Визнати нанесення моральної шкоди ОСОБА_1 внаслідок жорстокого поводження під час вчинення протиправних дій та бездіяльності посадовими особами Закарпатського обласного військового комісаріату;
-Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 шляхом списання із казначейського рахунку Закарпатського обласного військового комісаріату 100000 (сто тисяч) грн. моральної шкоди.
       Заявлені вимоги обґрунтував тим, що відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, отримує пенсію за вислугою років, а з березня 2014 р. перебуває на обліку в Закарпатському ОВК як особа з інвалідністю унаслідок війни.
       У березні та липні 2020 р. він звертався до Закарпатського ОВК із заявою про підготовку та надання ПФУ в Закарпатській області довідки про розмір його грошового забезпечення станом на 05.03.2019 р., однак своїми листами № 1937 від 01.04.2020 р. і № 4550 від 31.07.2020 р. ОВК відмовив йому у формуванні довідки.
       Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.10.2020 р. у справі № 260/2877/20, яке набрало законної сили, дії Закарпатського ОВК визнано протиправними.
       Триваюче (вісім місяців) жорстоке поводження щодо нього з боку Закарпатського ОВК призвело до фізичних, психологічних і майнових страждань, чим завдано йому моральну шкоду в заявленому розмірі.
       Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29.06.2021 р. позов задоволено частково: стягнуто із ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в загальному розмірі 5000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.
       У апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.
       Посилається на неповне дослідження доказів і порушення норм матеріального права.
       Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:
-позивачем не надано жодних доказів перенесених ним душевних страждань, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, пов`язаних із неправомірними діями (бездіяльністю) відповідача;
-судом не взято до уваги відсутність причинного зв`язку між неправомірними діями та заподіяною шкодою;
-відмова ІНФОРМАЦІЯ_1 в отриманні довідки без судового рішення жодним чином не вплинула на грошове забезпечення ОСОБА_1 , оскільки його право на перерахунок пенсії з 01.04.2019 р. встановлено судовим рішенням;
       Письмового відзиву на апеляційну скаргу не подано.
       У судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_2 , підтримала скаргу в повному обсязі. ОСОБА_1 подав до апеляційного суду клопотання, у якому просить провести розгляд справи без його участі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
       Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та відмови в позові з таких мотивів.
       Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що за встановлених обставин справи адекватне відшкодування моральної шкоди за порушення прав ОСОБА_1 становитиме розмір 5000 грн. і вказана сума є пропорційною і справедливою.
       При цьому суд установив наступні факти й обставини.
        ОСОБА_1 надав копії заяв від 26.03.2020 року та 02.07.2020 року, з якими останній звертався до відповідача про підготовку та надання до ПФУ в Закарпатській області оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення станом на 05.03.2019 р. відповідно до вимог ст.ст. 43, 63 Закону України від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та інших осіб» для перерахунку розміру його пенсійного забезпечення відповідно до тарифної сітки, розрядів і коефіцієнтів посадових окладів.
       Відповідач листами № 1937 від 01.04.2020 р. і № 4550 від 31.07.2020 р. відмовив ОСОБА_1 у задоволенні поданих ним заяв.
       27.07.2020 р. ОСОБА_1 звертався до відповідача зі скаргою, яка була останнім розглянута відповідно до ст. 15 ЗУ «Про звернення громадян» і листом № 5064 від 27.08.2020 р. йому було роз`яснено підстави відмови у складанні та направленні до ГУ Пенсійного фонду України в Закарпатській області запитуваної у зверненні довідки та повідомлено про можливість оскарження відповіді в судовому порядку.
       Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.10. 2020 р. у справі № 260/2877/20 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Закарпатського обласного військового комісаріату про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити дії та визнано протиправними дії Закарпатського обласного військового комісаріату щодо відмови у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області оновленої довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 05.03.2019 р. відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для обчислення та перерахунку основного розміру пенсії з 01.04.2019 р.; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області нову довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 05.03.2019 р. відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 9 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які виплачувалися перед звільненням з військової служби, для проведення з 01.04.2019 р. перерахунку основного розміру пенсії.
       Тобто, дії відповідача в частині відмови позивачу в підготовці та наданні до ГУ ПФУ оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення станом на 05.03.2019 р. визнані неправомірними, оскільки впливали на розмір його грошового забезпечення під час перебування на пенсії.
       Суд погодився із доводами позивача про те, що неправомірні дії відповідача могли негативно вплинути на емоційний стан позивача, нанести моральну шкоду, адже йому довелося в судовому порядку відстоювати свої законні права, певний час відмова в отриманні довідки впливала на його грошове забезпечення із врахуванням також тієї обставини, що ОСОБА_1 відноситься до вразливої категорії населення як особа з інвалідністю внаслідок війни.
       Оскільки позивачем доведено факт протиправних дій відповідача щодо ненадання йому довідки про розмір його грошового забезпечення, то йому була завдана мінімальна моральна шкода.
       Водночас, у світлі практики Європейського суду та встановлених судом обставин суд не знайшов жодних доказів жорстокого поводження відповідача до позивача.
       Апеляційний суд не може погодитися із висновком суду першої інстанції у питанні стягнення моральної шкоди через неналежну оцінку наявних у справі доказів і неправильне застосування норм матеріального права.
       Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 указував, що тривалі та незаконні дії (бездіяльність) ІНФОРМАЦІЯ_1 спонукали його на моральні страждання. При цьому, відповідач вдався до жорстокого нелюдського виду поводження (катування), що погіршило стан його самопочуття (здоров`я) і принизило його гідність, а за наслідками незаконної поведінки посадових осіб Закарпатського ОВК він був змушений порушити свій життєвий устрій у пошуку шляхів відновлення порушених прав і законних інтересів.
       Визначена позивачем сума моральної шкоди (100 000 грн.) обумовлена тим, що протиправна діяльність відповідача викликала в нього як у людини з інвалідністю багаторівневий комплекс почуттів та емоційних станів, насичених його психологічними руйнівними переживаннями, що виникли під впливом деструктивних (психотравмуючих) дії відповідача, які глибоко зачепили його провідні особливості, морально-етичні цінності, порушили відчуття благополуччя, самопочуття, змінили напрямок поводження із оточуючими, сприйняття навколишнього середовища, нанесли шкоду стану його здоров`я (болі в серці, стенокардія, гіпертонія), на відновлення якого потрібен тривалий час і додаткові матеріальні витрати.
       У підтвердження спричиненої моральної шкоди позивач надав суду копію консультації терапевта від 10.09.2020 р. Мукачівського військового госпіталю (а.с.17). 
       Оцінюючи спірні правовідносини з точки зору нормативно-правового обґрунтування, колегія суддів виходить із наступних положень матеріального права та правових висновків Верховного Суду.
       Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
       Згідно з положеннями ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
       Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені, зокрема, статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
       Так, за приписами ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
       Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
       Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
       Оскільки предметом позову є стягнення моральної шкоди із ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишній ІНФОРМАЦІЯ_1) як органу державної влади, то колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про застосування до виниклих правовідносин саме ст. 1173 ЦК України (спеціальної деліктної відповідальності). 
       Згідно з вимогами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує також висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
       Так, у пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження N 12-199гс18) і пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
       Тобто, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
       Аналізуючи наведені умови, колегія суддів бере до уваги чинне рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.10.2020 р., яким визнано протиправними дії Закарпатського обласного військового комісаріату щодо відмови у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області оновленої довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 05.03.2019 р. відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених із військової служб, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для обчислення та перерахунку основного розміру пенсії з 01.04.2019 р.
       При цьому, адміністративний суд зазначив, що дії відповідача, вчинені в частині відмови позивачу у підготовці та наданні до ГУ ПФУ оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення станом на 05.03.2019 р. є неправомірними, оскільки впливають на розмір його грошового забезпечення під час перебування на пенсії.
       Між тим, як видно з підстави та предмету позову, передумовою для стягнення із Закарпатського обласного військового комісаріату моральної шкоди (100 000 грн.) є визнання судом факту нанесення моральної коди ОСОБА_1 внаслідок жорстокого поводження під час вчинення протиправних дій і бездіяльності посадовими особами Закарпатського обласного військового комісаріату, тобто ОСОБА_1 пов`язує необхідність стягнення із відповідача моральної шкоди, завданої йому саме внаслідок жорстокого поводження посадових осіб останнього.
       Суд першої інстанції залишив цю обставину поза увагою, хоча водночас не встановив жодних доказів жорстокого поводження стосовно ОСОБА_1 і такий рішення суду не оскаржував.
       У підтвердження факту завдання моральної шкоди через погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 надав суду лише копію консультації терапевта від 10.09.2020 р. Мукачівського військового госпіталю (а.с.17), яка за своїм змістом не може слугувати належним і достатнім доказом заподіяння такої шкоди. 
       Висновок суду з цього приводу про те, що неправомірні дії відповідача могли негативно вплинути на емоційний стан позивача та нанести йому моральну шкоду, ґрунтується на припущеннях.
       Згідно з положеннями ч.3 ст. 12, ч.1, ч.5, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіяння шкоди.
       Таким чином, оскільки при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіяння шкоди, то, звертаючись до суду із указаним позовом, ОСОБА_1 мав довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та обґрунтувати їх матеріальне вираження.
       За встановлених обставин колегія суддів вважає, що позивач не довів наявності заявленої шкоди, а це, в свою чергу, виключає притягнення ІНФОРМАЦІЯ_1 до відповідальності у вигляді відшкодування моральної (немайнової) шкоди та є підставою для відмови в задоволенні позову.
       Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції не може бути визнане таким, що відповідає указаним вимогам.
       Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову за недоведеністю заявлених вимог.
       Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3, п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, 
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.                 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 червня 2021 року скасувати.                                                                                          3.У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.                                                 4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         6.Повне судове рішення складено 01.08.2022 р. 
Судді: