ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 361/822/17                                                        Суддя першої інстанції: Дудін С.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 серпня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Бужак Н.П., Костюк Л.О., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И Л А:
У лютому 2017 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області (далі - Відповідач, УСЗН Броварської міськради), в якому просив:
- визнати протиправними дії Відповідача щодо відмови надати талони на проїзд до посвідчення інваліда III групи на право на пільги, що видане Броварським горсобезом 28.04.1993 року, серія ІІ №471071;
- зобов`язати Відповідача надати позивачу талони на проїзд до посвідчення інваліда III групи на право на пільги, що видане Броварським горсобезом 28.04.1993 року, серія ІІ №471071;
- визнати протиправними дії Відповідача щодо ненадання належної відповіді на звернення Позивача від 08.08.2016, де не немає жодного слова про правові підстави відмови надання талонів з посиланням на Закони і також немає роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення;
- зобов`язати Відповідача надати вмотивовану та обґрунтовану відповідь на заяву Позивача відповідно ст. ст. 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян»;
- відшкодувати ціну проїзних документів на поїзд №121 від 22.08.2016 в розмірі 236 грн., та згідно з проїзним документом на поїзд №284 від 24.08.2016 в розмірі 211 грн., та витрати в сумі 300 грн, на проїзд маршрутних таксі в обидві сторони, шляхом стягнення з відповідача коштів в сумі 747 грн, (сімсот сорок сім) матеріальних збитків;
- стягнути з Відповідача моральні збитки в сумі 1000 грн.
Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 04.10.2017 адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області щодо ненадання ОСОБА_1 талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості;
- зобов`язано Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області надати Позивачу талони на право одержання проїзних документів (квитків) згідно посвідчення серії НОМЕР_1 ;
- визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області, що полягають у порушенні вимог статті 19 Закону України «Про звернення громадян» при розгляді звернення (заяви) Позивача від 08 серпня 2016 року;
- зобов`язано Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області повторно розглянути звернення Позивача від 08 серпня 2016 року у порядку та терміни, передбачені Законом України «Про звернення громадян».
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2018 постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 04.10.2017 скасовано та ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов частково:
- визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області щодо ненадання Позивачу талонів на право одержання проїзних документів (квитків) безоплатно із 50-відсотковою знижкою їх вартості.
- зобов`язано Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області надати Позивачу талони на право одержання проїзних документів (квитків) згідно посвідчення серії НОМЕР_1 ;
- визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області, що полягають у порушенні вимог статті 19 Закону України «Про звернення громадян» при розгляді звернення (заяви) Позивача від 08 серпня 2016 року;
- зобов`язано Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області повторно розглянути звернення Позивача від 08 серпня 2016 року у порядку та терміни, передбачені Законом України «Про звернення громадян»;
- визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області щодо незабезпечення Позивача санаторно-курортним лікуванням в 2016 році;
- визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області щодо надання довідки від 31.05.2016, що позивач має пільги як інвалід війни ІІІ групи.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 23.12.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково - постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2018 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
При цьому суд касаційної інстанції виходив з того, що при поданні 30.03.2017 заяви про збільшення позовних вимог Позивачем були наведені обставини протиправності дій Відповідача, відмінні від обставин, наведених на обґрунтування первісних вимог, а тому зміст додатково заявлених ОСОБА_1 вимог свідчить, що вони містять інший предмет та інші підстави, що вказує на заявлення інших, нових вимог, які полягають у визнанні протиправними інших дій УСЗН Броварської міськради та зобов`язанні вчинити інші дії, та мають інше обґрунтування, про що правильно було зазначено судом першої інстанції в ухвалі від 23.05.2017.
У зв`язку з цим Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку щодо необґрунтованості та незаконності ухвали суду першої інстанції від 23.05.2017 про відмову в задоволенні клопотання Позивача про прийняття заяви про збільшення розміру позовних вимог.
Також суд касаційної інстанції підкреслив, що судами попередніх інстанцій встановлено, що Позивач має посвідчення інваліда ІІІ групи, видане 28.04.1993, а також посвідчення інваліда ІІ групи, видане 04.04.2007. Тобто, на переконання Верховного Суду, викладені обставини свідчать про встановлення ОСОБА_1 іншої групи інвалідності (ІІ), яка не відповідає групі (ІІІ), зазначеній в посвідченні, виданому 28.04.1993, на підставі якого Позивачем заявлені вимоги.
При цьому, за висновками суду касаційної інстанції, оцінка вказаним обставинам судами попередніх інстанцій не надана, правомірність/неправомірність, з дослідженням та встановленням відповідних фактів на підставі належних та допустимих доказів, з викладенням мотивування їх прийняття/не прийняття, вказаних обставин судами попередніх інстанцій також не встановлена.
Водночас, як убачається з приписів Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, 12 березня 1993 року, яка набрала чинності для України, якою передбачені спірні в цій справі права, нею передбачені відмінні пільги, в залежності від групи інвалідності відповідної особи.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 прийнято адміністративну справу №361/822/17 до свого провадження, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
28.01.2021 до суду надійшла заява Позивача від 25.01.2021 про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, згідно якої останній просив:
- зобов`язати УСЗН Броварської міськради відшкодувати ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 100  000 грн (сто тисяч гривень) та стягнути ці кошти з Відповідача;
- зобов`язати УСЗН Броварської міськради відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1  000  000 грн (один мільйон гривень) та стягнути дані кошти з Відповідача.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 адміністративну справу прийнято до провадження іншого судді Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 визнано необґрунтованим відвід судді Дудіна С.О. у цій справі.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії УСЗН Броварської міськради щодо відмови надати ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю ІІ групи згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 04.04.2007, талони на пільговий проїзд відповідно до положень Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України;
- зобов`язано УСЗН Броварської міськради надати ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю ІІ групи згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 04.04.2007, талони на пільговий проїзд відповідно до положень Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України;
- визнано протиправними дії УСЗН Броварської міськради, що полягають у порушенні положень статті 15 Закону України «Про звернення громадян» при розгляді звернення (заяви) ОСОБА_1 від 08.08.2016;
- зобов`язано УСЗН Броварської міськради розглянути звернення ОСОБА_1 від 08.08.2016 у порядку та терміни, передбачені Законом України «Про звернення громадян».
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язку з повернення раніше виданого посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи у ОСОБА_1 не виникло в силу положень чинного законодавства, у той час як останній має право на пільги, надані Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, як особа з інвалідністю ІІ групи. Окремо суд зауважив, що видача Відповідачем Позивачу талонів на виконання норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не звільняє УСЗН Броварської міськради від обов`язку видати талони на виконання вимог згаданої Угоди. Окремо суд зауважив, що Відповідачем не було надано обґрунтованої відповіді на звернення Позивача щодо видачі талонів на проїзд, позаяк направлені УСЗН Броварської міськради листи не стосувалися права ОСОБА_1 на їх отримання на підставі неодноразово згаданої вище Угоди. 
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що реалізація права на отримання проїзних документів (квитків) здійснюється шляхом отримання відповідних листів талонів, а не грошових коштів. Крім того, суд підкреслив, що доказів заподіяння Позивачу Відповідачем матеріальної і моральної шкоди матеріали справи не містять.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його повністю та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд та забезпечити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Крім того, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати повністю ухвалу суду від 12.05.2021 про відмову у відводі судді та ухвалу від 19.04.2021, якою вирішено відмовити у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що справу розглянуто неповноважним судом, оскільки останнім безпідставно та протиправно не задоволено ряд поданих ОСОБА_1 клопотань, а також заяв про відвід судді. Крім того, наголошує на незаконності розгляду судом першої інстанції справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також стверджує про ненадсилання Позивачу жодних з прийнятих у межах розгляду справи процесуальних рішень. Підкреслює, що посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, видане 04.04.2007, діє лише на території України, а відтак надання на нього талонів на проїзд, які будуть діяти на території інших держав, не надасть Позивачу права на їх використання. Тому, на переконання Апелянта, суд повинен був прирівняти останнього до особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи. Звертає увагу, що, покладаючи на УСЗН Броварської міськради обов`язок розглянути звернення ОСОБА_1 , суд не наділив Відповідача правом надавати таку відповідь впродовж п`яти років. Зауважує, що неотримання Позивачем талонів на проїзд має своїм наслідком покладення на Відповідача обов`язку з відшкодування заподіяної шкоди. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу УСЗН Броварської міськради просить відмовити в її задоволенні у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що суд правильно розглянув цю справу у порядку спрощеного позовного провадження, забезпечивши право учасників справи на ознайомлення з поданими у ній документами та прийнятими процесуальними рішеннями. Наголошує, що Позивач не вправі користуватися одночасно двома різними посвідченнями особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки перше підлягає знищенню. Окремо підкреслює, що ОСОБА_1 , як особа з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, отримав листи талонів, що надають право одержання ветеранами війни проїзних квитків безоплатно.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2022 призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.08.2022 відмовлено у задоволенні клопотання УСЗН Броварської міськради про зупинення провадження у справі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - зміні, виходячи з такого.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має посвідчення інваліда війни ІІ групи серії НОМЕР_3 , що надає йому право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, а також посвідчення інваліда ІІІ групи серії НОМЕР_2 , що надає йому право на пільги та переваги, встановлені законодавством СРСР і радянських республік для інвалідів Вітчизняної війни (т.1 а.с. 4).
08.08.2016 ОСОБА_1 звернувся до УСЗН Броварської міськради із заявою, в якій просив, зокрема, надати талони на проїзд відповідно до посвідчення інваліда ІІІ групи, яке видане Броварським горсобезом 28.04.1993 № 471071, або повідомити про причини відмови у наданні таких талонів. Просив надати відповідь на його усну скаргу на дії працівників відділу щодо реєстрації довідки про склад та сім`ї у реєстрі пільгових категорій (т.1 а.с. 5).
Листом № 01-10.1/263 від 16.08.2016 Відповідачем надана відповідь на звернення Позивача, в якій повідомлено про отримання Позивачем 16.04.2013, як інвалідом ІІ групи, талонів на пільговий проїзд серії АВ №091340, які діють з 2013 по 2018 рік (т. 1 а.с. 6-7).
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 2, 4, 5 Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України (далі - Угода), ст. ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. ст. 2, 3, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон), ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» (далі - Закон про звернення), Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302), суд першої інстанції прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на гарантування Угодою ширшого обсягу прав Позивача ніж передбачено Законом.
З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Частинами 1, 2 статті 2 Закону передбачено, що законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України.
Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни.
Відповідно до п. п. 7, 21 ч. 1 ст. 13 Закону особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги:
- безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Це право поширюється і на особу, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи;
- особам з інвалідністю I і II груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, а особам, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи (не більше одного супроводжуючого), - 50-процентна знижка вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту;
- особам з інвалідністю III групи надається право безплатного проїзду один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом незалежно від наявності залізничного сполучення або проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту з 50-процентною знижкою вартості проїзду.
Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни регулюються Положення №302.
Згідно п. 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.
Листи талонів на право одержання ветеранами війни і особами, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості є документом, на підставі якого надається право на пільговий проїзд зазначеним особам згідно з пунктом 17 частини першої статті 12, пунктом 21 частини першої статті 13, пунктом 16 частини першої статті 14, пунктом 18 частини першої статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Пункт 3 Положення №302 передбачає, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення інваліда війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - інвалід».
Учасникам війни (стаття 9 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення учасника війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - учасник війни».
Відповідно до п. 7-1 Положення №302 листи талонів на право одержання ветеранами війни і особами, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості видають інвалідам війни, учасникам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.
Пунктом 10 Положення №302 встановлено, що інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.
За правилами пп. «б» п. 12 Положення №302 посвідчення, зазначені в пунктах 3, 4 і 5 цього Положення, видаються на підставі одного з таких документів, зокрема, інвалідам війни: «Удостоверение инвалида Отечественной войны», «Удостоверение инвалида о праве на льготы», для малолітніх в`язнів - «Удостоверение» і довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності, довідки, видані органами Міноборони, МВС, МНС, СБ, Служби зовнішньої розвідки, Управління державної охорони, Мінпраці.
Згідно п. 13 Положення №302 посвідчення осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників війни та прирівняних до них осіб, видані відповідними органами СРСР, союзних республік, які існували на його території, України та інших незалежних держав, що утворились на його території, за зразками, які діяли на 1 січня 1992 р., залишаються на збереженні у ветеранів війни.
Викладеним, як правильно підкреслив суд першої інстанції, спростовуються посилання УСЗН Броварської міськради на те, що ОСОБА_1 у 2007 році під час отримання посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи повинен був повернути посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи.
У свою чергу, 12.03.1993 Україною підписано Угоду про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, яка набрала чинності для України.
Стаття 1 Угоди передбачає, що дія цієї Угоди поширюється на інвалідів та учасників  Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, для яких встановлені пільги на  проїзд на відповідних видах транспорту, згідно з додатками 1, 2, 3.
Відповідно до абз. абз. 1, 2 ст. 2 Угоди інвалідам Великої Вітчизняної війни I та II груп та особам, прирівняним до них, надається право безкоштовного проїзду залізницею чи на суднах транзитних та місцевих ліній річкового флоту територіями держав-учасниць цієї Угоди один раз на рік (туди та назад) та з 50-відсотковою знижкою повітряним, водним чи міжміським автомобільним транспортом. Героям Радянського Союзу та особам, які нагороджені орденом Слави трьох ступенів, надається право безоплатного проїзду один раз на рік (туди та назад) на зазначених видах транспорту.
Інвалідам Великої Вітчизняної війни III групи та особам, прирівняним до них, надається 50-відсоткова знижка з вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) залізницею, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом.
Особам, зазначеним у статтях 2 і 3 цієї Угоди, за їхнім бажанням, замість належного їм проїзду з 50-відсотковою знижкою один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом надається безоплатний проїзд один раз на два роки (туди і назад) зазначеними видами транспорту (стаття 4 Угоди).
Відповідно до ст. 5 Угоди інвалідам і учасникам Великої Вітчизняної війни, а також особам, прирівняним до них, та іншим особам, відповідно до додатка 3, надається право безоплатного проїзду в міському та приміському пасажирському транспорті незалежно від місця їх проживання.
Згідно ст. 7 Угоди підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього Союзу РСР або Сторонами за формою, що діяла на 1 січня 1992 року, за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд.
Аналіз викладених приписів законодавчих норм, як зазначено у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у цій справі, свідчить, що ветерани війни - інваліди війни мають передбачені Законом пільги на проїзд різними видами транспорту. Крім того, пільги на проїзд мають інваліди та учасники Великої Вітчизняної війни, а також особи, прирівняні до них, мають пільги на яких поширюється дія Угоди. Підставою для отримання передбачених пільг є наявність, зокрема, передбаченого Угодою посвідчення.
Як було встановлено раніше, ОСОБА_1 має посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи серії НОМЕР_3 , видане 28.04.1993, а також посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи серії НОМЕР_2 , видане 04.04.2007.
Наведене, на переконання судової колегії, свідчать про встановлення Позивачу іншої групи інвалідності (згідно посвідчення серії НОМЕР_3 ), яка не відповідає групі (ІІІ), зазначеній в посвідченні серії НОМЕР_3 , виданому 28.04.1993, на підставі якого ОСОБА_1 заявлені вимоги.
Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі, зазначив, що оцінка вказаним обставинам судами не надана, правомірність/неправомірність, з дослідженням та встановленням відповідних фактів на підставі належних та допустимих доказів, з викладенням мотивування їх прийняття/не прийняття, вказаних обставин судами попередніх інстанцій також не встановлена.
Як вбачається із змісту Угоди, якою передбачені спірні у цій справі права, нею передбачені відмінні пільги в залежності від групи інвалідності відповідної особи.
Додатком 1 до Угоди визначено категорії громадян, прирівняних за пільгами на проїзд у міжміському транспорті до інвалідів Великої Вітчизняної війни:
1. Інваліди Першої світової та громадянської воєн.
2. Інваліди з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, отриманих під час захисту колишнього Союзу РСР або під час виконання інших обов`язків військової служби, або внаслідок хвороби, пов`язаної з перебуванням на фронті в інші періоди, а також інваліди з числа партизан громадянської війни;
інваліди з числа осіб начальницького та рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ та органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, отриманих під час виконання службових обов`язків;
інваліди з числа бійців та командного складу винищувальних батальйонів, взводів та загонів захисту народу, які діяли в період з 1 січня 1944 року до 31 грудня 1951 року на території колишніх Української РСР, Білоруської РСР, Литовської РСР, Латвійської РСР, Естонської РСР і стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, отриманих під час виконання службових обов`язків у цих батальйонах, взводах і загонах.
Відповідно до наданого тлумачення абзацу першого пункту 2 Додатку №1 до Угоди рішенням Економічного суду СНД від 17.03.2008 під «іншими обов`язками військової служби», розуміється обов`язки військовослужбовців, передбачених законодавством колишнього СРСР, які не пов`язані із захистом СРСР. Військовослужбовці, які стали інвалідами при виконанні інших обов`язків військової служби, не пов`язані із захистом СРСР, відносяться до категорії громадян, прирівняних по пільгам на проїзд в міжнароднім транспорті к інвалідам Великої Вітчизняної війни. Право на пільги підтверджується посвідченням, виданих компетентним органом.
На необхідність врахування цього рішення звертав увагу Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 22.05.2013 (провадження №К/9991/68439/11).
Відтак, посилання Апелянта на те, що посвідчення від 04.04.2007 серії НОМЕР_3 для цілей Угоди дійсне лише на території України, є помилковим.
У розрізі наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ІІ група інвалідності була встановлена ОСОБА_1 з 26.03.2007 довічно згідно акту огляду МСЕК серії КИО-І №290637 від 29.03.2007 (т. 2 а.с. 73).
У вказаній виписці з акта огляду, а також довідці до неї вказана причина інвалідності Позивача: «травма і захворювання, ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби».
На момент складання цього акта та довідки діяло Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затверджене наказом Міністра оборони України від 04.01.1994 №2, яке, в пункті 2 установлювало порядок медичного огляду призовників; військовослужбовців, членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової служби); військовозобов`язаних, громадян, які бажають вступити до військово-навчальних закладів (надалі - кандидати, які вступають до ВНЗ) Збройних Сил України, учнів військових ліцеїв; колишніх військовослужбовців з проходженням військової служби; працівників Збройних Сил України, які залучаються до роботи з радіоактивними речовинами та іншими джерелами іонізуючого випромінювання, компонентами ракетного палива та іншими високотоксичними речовинами, радіотехнічними засобами, які утворюють електромагнітні поля в межах частот від 30 кГц до 300 ГГц і оптичними квантовими генераторами (надалі - РР, ДІВ, КРП, джерела ЕМП).
Пунктом 357 цього Положення (у редакції станом на момент складання акта огляду МСЕК серії КИО-І №290637 від 29.03.2007) було визначено, що постанови ВЛК про причинний зв`язок приймаються у таких формулюваннях, зокрема:
2. «Поранення (травма, контузія, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби», - якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержано тим, хто пройшов медичний огляд (крім випадків протиправного діяння), у випадку їх фактичного виконання у разі проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що інвалідність ІІ групи була встановлена Позивачеві у 2007 році внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язків військової служби, а тому останній належить до категорії громадян, прирівняних за пільгами на проїзд у міжміському транспорті до інвалідів Великої Вітчизняної війни, відповідно до Додатку 1 до Угоди. Це, у свою чергу, надає йому право на пільги на проїзд, передбачені Угодою, як особі з інвалідністю ІІ групи.
При цьому, наявність у ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи серії НОМЕР_2 , виданого 04.04.2007, яке надає йому пільги за Законом, не позбавляє останнього окремого права на пільги за Угодою, які є ширшими.
Як було зазначено вище, положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону передбачено, що законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України.
Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни.
У свою чергу, статтею 3 цього ж Закону визначено, що якщо міжнародними договорами або угодами, в яких бере участь Україна, встановлені більш високі вимоги щодо захисту ветеранів війни, ніж ті, що їх містить законодавство України, то застосовуються норми міжнародного договору або міжнародної угоди.
Порівняльний аналіз приписів Угоди і Закону у розрізі наведених положень статей 2 і 3 останнього дає підстави для висновку, що Угода надає Позивачеві, як особі з інвалідністю ІІ групи, право безкоштовного проїзду залізницею чи на суднах транзитних та місцевих ліній річкового флоту територіями держав-учасниць цієї Угоди один раз на рік (туди та назад) та з 50-відсотковою знижкою повітряним, водним чи міжміським автомобільним транспортом. Водночас, пільги на проїзд, передбачені Законом, обмежені територією України, тобто є вужчими у порівнянні з Угодою.
З урахуванням наведеного висновок суду першої інстанції про неправомірність відмови УСЗН Броварської міськради у наданні ОСОБА_1 талонів на проїзд відповідно до пільг, визначених Угодою, є правильним.
Твердження Відповідача про відсутність у Позивача такого права внаслідок втрати чинності посвідченням особи з інвалідністю ІІІ групи серії НОМЕР_3 , виданого 28.04.1993, колегією суддів відхиляється, позаяк право на отримання таких пільг виникло у ОСОБА_1 на підставі посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи серії НОМЕР_2 , виданого 04.04.2007.
При цьому доводи УСЗН Броварської міськради про те, що проїзні талони Позивач вже отримав відповідно до норм Закону судовою колегією оцінюється критично, оскільки спірні правовідносини стосуються права ОСОБА_1 на пільги, визначені Угодою, та які, як було встановлено вище, є ширшими за пільги, надані Законом, за ознакою територіальності їх дії.
Судом апеляційної інстанції враховується, що у прохальній частині позовних вимог ОСОБА_1 просив покласти на УСЗН Броварської міськради обов`язок з надання талонів на проїзд до посвідчення інваліда ІІІ групи на право на пільги, що видане Броварським горсобезом 28.04.1993, серія ІІ №471071. Поряд з цим, з урахуванням наведеного вище правового регулювання, указане посвідчення не може вважатися чинним з огляду на приписи Положення №302. При цьому нормативний дозвіл на його збереження в особи не змінює правовий статус Позивача як особи з інвалідністю внаслідок війни саме ІІ, а не ІІІ групи.
У розрізі наведеного суд першої інстанції з урахування приписів ч. 2 ст. 9 КАС України прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для виходу за межі позовних вимог та з метою повного та ефективного захисту порушених прав зобов`язання Відповідача надати Позивачу, як особі з інвалідністю ІІ групи, талони на пільговий проїзд відповідно до положень Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, підписаною Урядами Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України. Однак помилково зазначив, що талони мають бути видані на підставі посвідчення серії НОМЕР_2 від 04.04.2007, адже, як було встановлено раніше, 04.04.2007 Позивачу було видано посвідчення серії НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 4).
Надаючи оцінку висновкам суду щодо обґрунтованості позовних вимог про визнати протиправними дій Відповідача щодо ненадання належної відповіді на звернення позивача від 08.08.2016, де не зазначено правових підстав відмови надання талонів Позивачу з посиланням на Закони та немає роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення, а також зобов`язання УСЗН Броварської міськради надати вмотивовану та обґрунтовану відповідь на заяву ОСОБА_1 відповідно ст. ст. 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону про звернення звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Приписи ст. 15 вказаного Закону визначають, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Відповідно до ст. 19 Закону про звернення органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.
У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.
Згідно ст. 20 Закону про звернення звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.
Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особа має право на розгляд всіх питань, порушених у зверненні, із наданням належної та вмотивованої відповіді щодо них. Крім того, у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою суб`єкт, якому подане звернення, зобов`язаний роз`яснити порядок оскарження прийнятого за заявою рішення.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, за наслідками розгляду заяви Позивача від 08.08.2016 Відповідач у листі від 16.08.2016 №01-10.1/263 жодним чином не зазначив про результати розгляду пункту 2 заяви ОСОБА_1 , а саме прохання надати талони на проїзд на посвідчення інваліда ІІІ групи на право на пільги, видане Броварським горсобезом 28.04.1993 за №471071, або повідомити причину відмови надавання талонів на проїзд. Натомість, у своїй відповіді УСЗН Броварської міськради зазначає, що талони серії НОМЕР_4 , які діють з 2013 року по 2018 рік, на право одержання ветераном війни проїзних квитків безплатно, Позивачу, як інваліду війни ІІІ групи, видано 16.04.2013. Тобто, як вірно зазначає ОСОБА_1 , з яким погодився суд першої інстанції, повної та всебічної відповіді на звернення останнього від 08.08.2016 Відповідачем надано не було, як і не зазначено порядок оскарження прийнятного за наслідками розгляду заяви рішення.
Твердження Апелянта про те, що покладення на Відповідача обов`язку з повторного розгляду звернення не узгоджується з вимогами Закону про звернення в частині порядку та строків колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки у спірному випадку розгляд звернення здійснюватиметься за правилами та процедурою, передбаченою Законом про звернення, однак на виконання судового рішення, яке в силу ч. 1 ст. 129-1 Конституції України є обов`язковим для виконання. При цьому, обґрунтовану та вмотивовану відповідь на заяву позивача від 08.08.2016 Відповідач може надати виключно за наслідками її повторного розгляду, адже вперше вона вже була розглянута, однак з порушенням вимог Закону про звернення, про що зазначено вище.
Посилання УСЗН Броварської міськради на те, що останнє на виконання рішення суду у цій справі повторно розглянула звернення ОСОБА_1 , колегією суддів оцінюється критично, оскільки аналіз змісту цих відповідей від 05.05.2018 №01-12/3445 (т. 2 а.с. 72) та від 26.10.2020 №01-12/6815 (т. 2 а.с. 76-78) дає підстави погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що останні не містять положень щодо права Позивача на отримання талонів на проїзд згідно Угоди.
З урахуванням наведеного судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що захист порушених прав ОСОБА_1 потребує зобов`язання УСЗН Броварської міськради розглянути звернення Позивача від 08.08.2016 у порядку та терміни, передбачені Законом України «Про звернення громадян», із визнанням протиправними дій Відповідача, що полягають у порушенні ст. 15 Закону України «Про звернення громадян».
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог про відшкодування ціни проїзних документів на поїзд № 121 від 22.08.2016 в розмірі 236,00 грн, згідно проїзного документу на поїзд № 284 від 24.08.2016 в розмірі 211,00 грн та витрати в сумі 300,00 грн на проїзд маршрутних таксі в обидві сторони, шляхом стягнення з УСЗН Броварської міськради кошти в сумі 747,00 грн матеріальних збитків, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Положеннями чинного законодавства не передбачено можливості компенсації витрачених коштів особі, яка має право на пільги згідно Закону, за рахунок органів соціального захисту населення у випадку неотримання Позивачем листів талонів на право одержання проїзних документів (квитків) з 50-відсотковою знижкою їх вартості. При цьому судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що, як було встановлено раніше, реалізація права на отримання проїзних документів (квитків) з 50-відсотковою знижкою їх вартості здійснюється шляхом отримання відповідних листів талонів, а не грошових коштів.
Крім того, як правильно підкреслив суд першої інстанції, обґрунтовуючи розмір заподіяної шкоди, Позивач надав копії проїзних документів, які підтверджують його внутрішньодержавне пересування всередині країни за сполученням Київ-Миколаїв (т. 1 а.с. 8), тобто обставини, які не є спірними у цій справі, позаяк право на отримання талонів на пільговий проїзд територією України ОСОБА_1 має як особа з інвалідністю ІІ групи згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 04.04.2007, та отримав такі талони 16.03.2013.
Також, обґрунтовуючи свої вимоги, Позивач зазначав про неотримання ним талонів на пільговий проїзд у міжнародному сполученні згідно норм Угоди, що позбавляє його можливості відвідати своїх друзів, які проживають у інших країнах-учасницях Угоди, у зв`язку з чим проїзні документи за сполученням Київ-Миколаїв не можуть оцінюватися в якості доказів заподіяння Відповідачем шкоди шляхом ненадання талонів для отримання проїзних документів для переміщення у міжнародному сполученні. Крім іншого, докази понесення витрат в сумі 300,00 грн на проїзд у маршрутних таксі Позивачем не надано.
Посилання Апелянта на те, що відсутність законів, які забороняють відшкодування коштів за проїзд, не є перешкодою у такому відшкодуванні, оскільки, наприклад, Відповідач саме таким чином компенсує кошти за проїзд громадянам, постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи, за Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», колегія суддів вважає помилковим щодо спірних правовідносин, оскільки вони є предметом іншого правового регулювання. Крім того, положеннями згаданого Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (ст. 20) прямо передбачено компенсаційний характер гарантованих державою пільг.
Поряд з викладеним, суд першої інстанції правильно вказав і на необґрунтованість позовних вимог про зобов`язання УСЗН Броварської міськради відшкодувати ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 100  000 грн, оскільки Позивачем не надано жодних доказів заподіяння шкоди у вказаному розмірі з його обґрунтованим розрахунком.
Щодо позовних вимог про відшкодування Позивачу моральних збитків в сумі 1  000  000,00 грн, які полягають у тому, що, по-перше, останній користувався при поїздках вагонами нижчої категорії (плацкарт), що завдало ОСОБА_1 значних незручностей при тяжких захворюваннях, по-друге, Позивач має захворювання на цукровий діабет, подагру, погіршання стану органів зору та нервової системи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відмовляючи у задоволенні указаної частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
У контексті зазначеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Отже, першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За правилами ст. ст. 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
Викладене, у свою чергу, свідчить, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02.09.2020 у справі №1340/4056/18.
Зважаючи на те, що Позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесених Позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів погоджується з висновком судів першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що справа розглядалася неповноважним судом з огляду на безпідставне незадоволення поданої ним заяви про відвід судді, про що постановлено ухвалу від 12.05.2021, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Аналіз змісту поданої заяви «про забезпечення розгляду справи неупередженим, незалежним та безстороннім судом та відвід (самовідвід) головуючого судді Дудін С.О.» (т. 2 а.с. 142-144) свідчить, що вона обґрунтована незгодою з процесуальними рішеннями та діями судді у цій справі, що пов`язані з безпідставним, на переконання Позивача, розглядом справи у порядку спрощеного позовного провадження. Разом з тим, судова колегія звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 36 КАС України 4. незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Таким чином, постановлена за наслідками розгляду заяви Позивача про відвід судді ухвала Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2021, якою цей відвід визнано необґрунтованим, відповідає нормам процесуального права. До того ж судова колегія звертає увагу, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.05.2021, заперечень щодо якої в апеляційній скарзі не висловлено, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 28.04.2021 про відвід судді Дудіна С.О. (т. 1 а.с. 154-157).
З приводу аргументів Апелянта про незаконність постановленої судом першої інстанції ухвали від 19.04.2021, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно ч. 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
У свою чергу, частиною 3 статті 257 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України).
Судова колегія звертає увагу, що тільки те, що ця справа не є справою незначної складності, ще не визначає процедури її розгляду (тобто за правилами загального позовного провадження). Зважаючи на положення ч. 4 ст. 12, ч. 4 ст. 257 КАС України, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження, як вважає Позивач, немає. Скоріш навпаки, адже за відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України).
Підстави (для розгляду справи за правилами загального позовного провадження) повинні мати своєрідне «конкретизоване» пояснення у вимірі певної справи; посилання на ці підстави безвідносно до конкретних фактичних підстав не достатньо для того, щоб вимагати розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26.05.2022 у справі № 640/594/20.
Ця справа, як вірно зазначив суд першої інстанції, не належить до категорії справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного провадження у значенні згаданих статей, водночас суд (першої інстанції), беручи до уваги передбачені частиною третьою статті 257 КАС України чинники, може розглянути її за правилами загального позовного провадження, якщо дійде такого висновку. Крім того, суд правильно звернув увагу на те, що розмір шкоди, заявленої Позивачем до відшкодування у межах цієї справи, є меншим ніж передбачений ч. 4 ст. 12 КАС України для імперативного визначення форми адміністративного провадження, за якою має розглядатися ця справа (1  135  000,00 грн при заявлених вимогах про відшкодування шкоди в сумі 1  101  258,00 грн).
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, прийшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, однак помилково у мотивувальній та резолютивній частині вказав неправильний номер посвідчення від 04.04.2007, на підставі якого Позивачу мають бути надані талони на пільговий проїзд на підставі Угоди. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення у відповідній частині.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 3 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що в оскаржуваному у цій справі рішенні судом першої інстанції помилково зазначено невірні реквізити документа, на підставі якого позивач набуває можливість реалізувати своє право на отримання талонів на проїзд, що свідчить про невідповідність його висновків обставинам справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - змінити.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року - змінити у мотивувальній частині та у пунктах 2 і 3 резолютивної частини, зазначивши правильні серію і номер посвідчення ОСОБА_1 від 04 квітня 2007 року, а саме: «серія НОМЕР_3 » замість: «серія НОМЕР_2 ».
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                            Н.П. Бужак

                                                                                                    Л.О. Костюк

Повний текст постанови складено та підписано 25 серпня 2022 року.