ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2930/22 Справа № 182/5947/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року,
по справі за позовом ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини А НОМЕР_2 про визнання незаконними, скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:
       В липні 2014 року до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов  ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини А НОМЕР_2 про визнання незаконними, скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що згідно наказу № 315 від 30 червня 2014 року «Про звільнення стрільця загону ВОХОР військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_1 », він був звільнений з роботи 1 липня 2014 року за систематичне без поважних причин невиконання обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно п.3 ст.40 КЗпП України. Вважає наказ № 315 від 30 червня 2014 року і наказ № 139 від 30 червня 2014 року про його звільнення незаконними, як і всі накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, оскільки він обов`язки, покладені на нього трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку та законодавством, виконував. Вважає всі накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності незаконними. Оскільки накази є незаконними і підлягають скасуванню, його звільнення з роботи також є незаконним, оскільки, згідно п.3 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. На підставі вищевикладеного, просить суд: -визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини А НОМЕР_2 № 315 від 30 червня 2014 року «Про звільнення стрільця загону ВОХОР військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_1 »; -визнати незаконними та скасувати накази командира військової частини А НОМЕР_2 № 235 від 28 травня 2014 року, № 287 від 19 червня 2014 року, № 288 від 19 червня 2014 року, № 298 від 25 червня 2014 року, № 306 від 25 червня 2014 року, № 310 від 26 червня 2014 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності; -поновити його на посаді стрільця загону воєнізованої охорони військової частини А НОМЕР_2 з 2 липня 2014 року; -стягнути з відповідача на його користь за період з 02 липня 2014 року до 24 липня 2014 року середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.
       Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини А НОМЕР_2 про визнання незаконними, скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовлено.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року - залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року скосовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини А НОМЕР_2 про визнання незаконними, скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 182/5947/14-ц від 06.12.2021 року повністю і ухвалити нове рішення яким визнати незаконними та скасувати накази командира військової частини А НОМЕР_2 №139 від 30.06.2014 року про звільнення ОСОБА_1 , поновити ОСОБА_1 на посаді стрільця загону воєнізованої охорони військової частини А НОМЕР_2 з 02.07.2014 року, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати завдану позивачеві моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.
У відзиві Військова частина А НОМЕР_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі №182/5947/14-ц від 06.12.2021 року - залишити без змін.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 01.06.1999 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий стрільцем 2 класу у воєнізовану охорону військової частини А НОМЕР_2 (том 1, а.с.5-6).
26.08.2008 року позивач був переведений на посаду стрільця загону воєнізованої охорони (том 1, а.с.5-6).
Наказом командира військової частини А НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 139 від 30.06.2014 року позивач був звільнений з роботи 01.07.2014 року за систематичне без поважних причин невиконання обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно п.3 ст.40 КЗпП України (том 2, а.с.12,13) підстава наказ № 315 від 30 червня 2014 року (том 2, а.с.14,15).
30 червня 2014 року позивач отримав трудову книжку та наказ (по стройовій частині) №139 від 30 червня 2014 року про звільнення (том 1, а.с.91 а).
30 червня 2014 року позивач відмовився від ознайомлення з наказом № 315 від 30 червня 2014 року, про що був складений акт ( том 2, а.с. 51).
Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовною заявою до військової частини А НОМЕР_2 про скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень (справа № 182/2755/15-ц). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.02.2016 року по справі № 182/2755/15-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (том 1, а.с.29-36).
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.03.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12.07.2017 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін (том 1, а.с.37-41, а.с.56-58).
Таким чином, накази про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності № 235 від 28.05.2014 року, № 287 від 19.06.2014 року, № 288 від 19.06.2014 року, № 298 від 25.06.2014 року, № 306 від 25.06.2014 року, № 310 від 26.06.2014 року, які стали підставою для прийняття рішення про звільнення позивача з посади стрільця воєнізованої охорони, були визнані судом законними та залишені в силі, у зв`язку з чим, ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини А НОМЕР_2 в частині скасування наказів командира військової частини А НОМЕР_2 № 235 від 28.05.2014 року, № 287 від 19.06.2014 року, № 288 від 19.06.2014 року, № 298 від 25.06.2014 року, № 306 від 25.06.2014 року, № 310 від 26.06.2014 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності закрито (а.с.62,63).
Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово порушував Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників військової частини А НОМЕР_2, вимоги Інструкції з організації та несення вартової служби воєнізованою охороною на об`єктах Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 лютого 2012 року № 103 та положення Колективного договору.
Згідно п.2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.
У абзаці 1 пункту 18 та у абзаці 1 та 2 пункту 28 постанови №9 Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року (з відповідними змінами та доповненнями), Верховний Суд України роз`яснив, що, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
При розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП України, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги ст.cт.148, 149 КзпП України про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Згідно із ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.
При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22, 23 Постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення;чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпПУкраїни; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.
Таким чином, при звільненні працівника з підстав, передбачених нормою п. 3 ст.40 КЗпП України, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Крім того, необхідно з`ясувати, систематичне невиконання яких саме трудових обов`язків позивачем передувало його звільненню.
Отож, для звільнення працівника на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, необхідна наявність таких умов, як протиправність дій або бездіяльність працівника, його вина та систематичність порушень.
При відсутності хоча б однієї з наведених підстав звільнення працівника буде незаконним.
За змістом закону, звільнення працівника за п.3 ст.40 КЗпП України є крайньою мірою, коли подальше залишення на роботі порушника трудової дисципліни суперечить інтересам установи. При визначенні наявності вини працівника в невиконанні або неналежному виконанні обов`язків, покладених на нього трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку або посадовими інструкціями, необхідно враховувати об`єктивні причини.
Оскільки підставою звільнення є накази командира військової частини А НОМЕР_2 № 235 від 28.05.2014 року, № 287 від 19.06.2014 року, № 288 від 19.06.2014 року, № 298 від 25.06.2014 року, № 306 від 25.06.2014 року, № 310 від 26.06.2014 року, в яких зазначені причини притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, які є чинними, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, про наявність доказів на підтвердження наявності підстав для звільнення позивача за п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України.
З огляду на викладене, колегія судів не вбачає в діях відповідача порушень чинного законодавства і вважає, що звільнення позивача відбулось з дотриманням трудового законодавства і підстави для скасування наказів № 139 та № 315 та поновлення позивача на попередньому місці роботи відсутні.
Оскільки судом першої інстанції не задоволено вимоги про поновлення на посаді, у суду також відсутні й підстави для стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які, є похідними від вимог про поновлення на посаді.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору.
       Доводи апеляційної скарги, що наказ № 139 від 30 червня 2014 року позивачу не був наданий для ознайомлення й суд першої інстанції не прийняв це до уваги, колегія суддів ставиться критично, оскільки дані обставини спростовуються матеріалами справи, зокрема підпис ОСОБА_1 міститься в особовій карточці № НОМЕР_1 про ознайомлення з наказом № 139 від 30 червня 2014 року.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позовні вимоги та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова