ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1183/22 Справа № 216/2934/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 216/2934/16-ц
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Остапенко В.О.
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання – Чубіна А.В.
сторони: 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрально – Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 грудня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна, придбаного під час шлюбу, особистою приватною власністю.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, 19.07.2014 року він уклав шлюб з відповідачем. Від шлюбу в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період спільного проживання з відповідачем, а саме 05.08.2015 року позивач, на підставі договору купівлі-продажу, придбав квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Покупцем квартири в договорі вказана відповідач. 
Разом з цим, позивач вважає, що вказана квартира була придбана за його особисті кошти, які він отримав від продажу особистої приватної власності. Так, належний позивачу автомобіль марки Subaru Legasi, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску він продав 06.08.2014 року та придбав автомобіль марки Skoda Octavia А5, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . 2010 року випуску. У зв`язку з необхідністю купівлі житла, 22.07.2015 року позивач продав автомобіль марки Skoda Octavia А5, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , а за отримані кошти він придбав квартиру. 
У вересні 2015 року фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені, сторони проживають окремо. Оскільки відповідач не визнає право власності позивача на квартиру, він просить суд захистити його право та визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,2 кв.м, житловою площею 29,0 кв.м, придбану за час шлюбу з ОСОБА_4 такою, що належить йому на праві особистої приватної власності.
На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги, в останній їх редакції, позивач просив суд визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,2 кв.м, житловою площею 29,0 кв.м, придбану за час шлюбу з ОСОБА_4 такою, що належить йому на праві особистої приватної власності.
Рішенням Центрально – Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року позов задоволено. 
Визнано квартиру  АДРЕСА_2  загальною площею 48,2 кв.м, житловою площею 29,0 кв.м, придбану за час шлюбу з ОСОБА_4 такою, що належить ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 496 грн. 
Не погоджуючись із рішенням суду відповідач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи.
Апелянт зауважує на тому, суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги посилання позивача на те, що кошти на придбання спірної квартири він отримав від продажу автомобіля марки Skoda Octavia А5, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . 2010 року випуску, оскільки згідно відповіді Територіального сервісного центру № 1243 ОСОБА_1 регулярно здійснював купівлю-продаж автомобілів, що свідчить про те, що жодних коштів ним не було направлено на придбання спірної квартири. Крім того, відповідно до відповіді Криворізької південної ОДШ від 13.02.2018 року у позивача були відсутні власні кошти на придбання спірної квартири.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення необхідно залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на переконання позивача, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, як необґрунтовану.
Позивач ОСОБА_1 , будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши клопотання про відкладення судового засідання, з посиланням на неможливість прибути у судове засідання через те, що він знаходиться за межами Дніпропетровської області.
Колегія суддів відхиляє повторне клопотання позивача про відкладення вдруге розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з тим, що позивач знаходиться за межами Дніпропетровської області, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем не надано. 
Крім того, відповідно до рекомендацій роботи судів в умовах воєнного стану, оприлюднених Радою суддів України 02 березня 2022 року, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, слід керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні, яка на день розгляду даної справи.
На день розгляду даної справи на території Дніпропетровської області не ведуться активні бойові дії, що свідчить про те, що поточна обстановка в Дніпропетровській області є стабільною.
Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивач не має можливості, за об`єктивних обставин, брати участь в судовому засіданні в режимі ВКЗ за допомогою технічних засобів, визначених ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді – доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2  (том 1 а.с.8).
В період шлюбу, а саме 05 серпня 2015 року, згідно договору кіпівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського округу Русавською Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4164, ОСОБА_6 була придбана квартира АДРЕСА_2 , що також підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 41772484 (том 1 а.с.10-13).
Спір між сторонами виник з приводу визнання майна, придбаного під час шлюбу, а саме: квартири АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю одного з подружжя. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення та з того, що спірна квартира була придбана за кошти, які належать позивачу на праві особистої приватної власності.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження (№ 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Відповідно до роз`яснень, які містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, також зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний висновок про застосування норм права викладений у Постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі  № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року  у справі № 404/1515/16-ц, а також Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі  № 372/504/17.
Звертаючись до суду з позовом про визнання майна, придбаного під час шлюбу, особистою приватною власністю, позивач посилався на те, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана за особисті кошти, які він отримав від продажу автомобіля Skoda Octavia A5, номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску, що належала йому на праві особистої приватної власності і не є спільним майном подружжя. 
Натомість, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини позивачем не надано.
Як вбачається із матеріалів справи, квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 була придбана 05.08.2015 року у період шлюбу сторін по справі. 
Доказів того, що вказана квартира була придбана за особисті кошти позивача, які він отримав від продажу автомобіля марки Skoda Octavia A5, держаний номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску, що належала йому на праві особистої приватної власності, матеріали справи не містять. В договорі кіпівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського округу Русавською Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4164, відсутні посилання на те, що вказана квартира придбана за особисті кошти позивача ОСОБА_1 . Також матеріали справи не містять відомостей вартості автомобіля марки Skoda Octavia A5, держаний номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску та відомостей про те, за яку суму коштів вказаний автомобіль був відчужений позивачем. 
Також слід зауважити, що пояснення ОСОБА_1 в якості свідка, та свідка ОСОБА_1 , які були надані в судовому засіданні в суді першої інстанції, колегія суддів не може прийняти до уваги як належний доказ того, що спірна квартира була придбана позивачем за особисті кошти, які він отримав від продажу автомобіля марки Skoda Octavia A5, держаний номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску, який належав йому на праві особистої приватної власності, оскільки як до пояснень позивача, як свідка, так і до пояснень свідка ОСОБА_1 , який є батьком позивача, колегія суддів відноситься критично.
На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку про те, що спірна квартира не є особистою власністю позивача по справі, тому висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира була придбана за кошти, які належать позивачу на праві особистої приватної власності, є помилковим, тому апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна, придбаного під час шлюбу, особистою приватною власністю
Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Таким чином, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 244 грн. (том 1 а.с.244). 
Керуючись ст.ст. 374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Центрально – Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення по справі.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна, придбаного під час шлюбу, особистою приватною власністю - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 244 (дві тисячі двісті сорок чотири) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 18 травня 2022 року. 

Головуючий: 

Судді: