ПОСТАНОВА 
Іменем України

23 червня 2022 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 405/4107/21
провадження № 22-ц/4809/695/22 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л., 
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «Акцент-Банк», 
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2022 року у складі судді Іванової Л. А. і
В С Т А Н О В И В :
В червні 2021 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі – АТ «А-Банк»») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.02.2020 у розмірі 25 883,85 грн, станом на 11.04.2021, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 19 276,79 грн та заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 6 607,06 грн, а також судові витрати у розмірі 2 270 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 11.02.2020 ОСОБА_1 приєднався до Умов та правил надання банківських послуг в А-банку (далі – Умови та правила) з метою укладення кредитного договору № б/н та отримання кредитної картки.
На підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил, відповідачу було надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та правилами і Тарифами, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає між ним та банком кредитний договір.
Всі основні умови кредитування доведені відповідачеві, про що свідчить його підпис в паспорі споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка».
АТ «А-Банк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 кредит із встановленим кредитним лімітом у розмірі, відповідно до умов договору.
Відповідач, в свою чергу, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, таким чином, в порушення умов договору та вимог законодавства не виконав зобов`язання за вказаним договором.
У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 11.04.2021 має заборгованість в розмірі 25 883 грн 85 коп, яка складається з: 19 276 грн 79 коп – заборгованість за кредитом, 6 607 грн 06 коп – заборгованість по відсоткам, 00 грн 00 коп – штраф.
Банк неодноразово вживав заходів досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачу SMS-повідомлень та дзвінків з вимогою виконати взяті на себе зобов`язання, проте, ОСОБА_1 продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ «А-Банк».
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2022 року позовні вимоги АТ «А-Банк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 лютого 2020 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 19 276 грн 79 коп.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» судовий збір в розмірі 1 690 грн 57 коп.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що в анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 11 лютого 2020 року відсутні умови договору про встановлений і погоджений сторонами за договором розмір відсоткової ставки. 
Надані позивачем до позову Витяг з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна» та Витяг з умов та правил не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину договору про надання банківських послуг, укладеного між сторонами 11 лютого 2020 року шляхом підписання відповідачем заяви-анкети.
З огляду на викладене, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку АТ «А-Банк» не повернуті, позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.
В апеляційній скарзі АТ «А-Банк» просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ «А-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити вказані позовні вимоги, а також стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права.
Відповідач в анкеті-заяві підтвердив під розпис факт його ознайомлення з Умовами та правилами і зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку.
З розрахунку заборгованості вбачається, що боржник користувався коштами, а тому погодився з Умовами та правилами, оскільки даний кредитний договір є договором оферти, а враховуючи фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією, боржник вже повинен сплачувати відсотки.
Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року в частині відмови у стягненні процентів жодним чином не обґрунтовано, оскільки у вказаній справі розглядався випадок, коли Тарифи банку не було підписано боржником, проте, у справі, що є предметом розгляду позивач посилався не тільки на Тарифи банку, а й на Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», який підписано боржником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором та в якому чітко зазначені всі оговорені умови кредитування, строки, процентна ставка тощо.
Щодо сумніву суду першої інстанції відносно розрахунку заборгованості, то позивач вважає, що вони є необґрунтованими та спростовуються банківською випискою.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог АТ «А-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитом в розмірі 19 276 грн 79 коп, не оскаржується, суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в цій частині його не переглядає.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки, ціна позову становить 25 883,85 грн, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2022 становить 248 100 грн, станом на 01.01.2022 становить 248 100 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 11.02.2020 на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
У заяві також зазначено, що позичальник згоден з тим, що дана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. 
Відповідач ознайомився з договором надання банківських послуг до його укладення та згоден з його умовами, Умовами та правилами надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті А-Банку - www.a-bank.com.ua та зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті А-Банку www.a-bank.com.ua.
На підтвердження факту укладення договору позивач АТ «А-Банк» надав, окрім анкети-заяви, також Витяг з Умов тап надання банківських послуг, розміщених на сайті https://a-bank.com.ua/terms в розділі «Умови та правила» та Витяг з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна».
При цьому, згідно з наданим банком розрахунком загальна заборгованість ОСОБА_1 за договором № б/н від 11.02.2020, станом на 11.04.2021 становить 25 883 грн 85 коп, з якої: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) в розмірі 19 276 грн 79 коп (залишок заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15 968 грн 48 коп, залишок заборгованості за тілом кредиту (прострочений) в розмірі 3 308 грн 31 коп), загальний залишок заборгованості за процентами в розмірі 6 607 грн 06 коп (залишок заборгованості за процентами на поточну заборгованість в розмірі 914 грн 52 коп, залишок заборгованості за процентами на прострочену заборгованість в розмірі 5 692 грн 54 коп).
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ «А-Банк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Принцип змагальності під час розгляду справи судом визначає можливості й обов`язки сторін щодо доказування.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина першастатті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першоїстатті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 61-28582ск18.
Звертаючись до суду з позовом, АТ «А-Банк» просило у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути з ОСОБА_1 складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом.
На підтвердження вказаних обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, позивачем було надано до суду першої інстанції письмові докази, зокрема:
1)копію анкети-заяви ОСОБА_1 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку, яка містить підпис заявника та відмітку банку про її прийняття та опрацювання (а. с. 7);
2)копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк» (а. с. 8-15);
3)копію витягу з Тарифів користування кредитною карткою «Зелена» (а.с. 15-16);
4)розрахунок заборгованості за договором № SAMABWFC10073111150 від 11.02.2020, укладеного між АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 , станом на 11.04.2021 (а.с. 6);
5)копію Паспорта споживочого кредиту за програмою «Кредитна картка» (а. с. 7-8).
З аналізу наданих банком доказів вбачається, що в анкеті-заяві, на яку посилається АТ «А-Банк» в позовній заяві відсутня процентна ставка за користування кредитом.
Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, копії додатків, а саме витяг з Тарифів користування кредитною карткою «Зелена» та витяг з Умов та надання банківських послуг в АТ «А-Банк», що долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, підписів відповідача не містять, що свідчить про недоведеність факту ознайомлення відповідача саме з цими Тарифами і Умовами та правилами надання банківських послуг.
Тобто, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи, а також Умови та правила налання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодивсяз ними, а також те, що вказаний документ станом 11 лютого 2020 року містив умови, зокрема й щодо сплати відсотків.
Крім того, розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві, та не може бути взятий до уваги судом.
Сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом банку та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити умови, на яких укладався кредитний договір, правильність нарахування відсотків, а також, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа № 219/1704/17 (провадження № 61-1211св19).
З огляду на викладене, помилковими є твердження в апеляційній скарзі про те, що з розрахунку заборгованості вбачається, що боржник користувався коштами, а тому погодився з Умовами та правилами.
Крім того, Паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, безспірно не свідчить про погодження всіх істотних умов договору укладеного з відповідачем, в тому числі щодо сплати відсотків, з огляду на таке.
Стаття 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит.
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
З огляду на викладене, зазначений Паспорт споживчого кредиту є лише рекламою споживчого кредиту і передує укладенню самого договору, та як правило містить узагальнену інформацію про умови кредитування, орієнтовану загальну вартість кредиту та максимальний строк, на який надається кредит.
Анкета-заява також не містить жодних відомостей про сам Паспорт споживчого кредиту, як складову договору.
Також, зазначений Паспорт, підписаний ОСОБА_1 , із зазначенням того, що інформація, яка зазначена в паспорті зберігає чинність і є актуальною лише до 01.07.2021.
Більш того, з його змісту слідує, що в ньому містяться умови кредитного договору в залежності від типу кредитного продукту, при цьому інформації, про те, який саме тип було обрано відповідачем, матеріали справи не містять.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20) дійшла висновку про те, що «під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».
З огляду на викладене, наданий позивачем Паспорт споживчого кредиту є лише рекламою споживчого кредиту і передує укладенню самого договору, та містить узагальнену інформацію про умови кредитування, орієнтовану загальну вартість кредиту та максимальний строк, на який надається кредит.
Саме по собі підписання відповідачем Паспорту споживчого кредиту не може свідчити про погодження стронами розміру відсотків, а також порядку їх нарахування, а тому безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» підписано боржником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а в ньому чітко зазначені всі оговорені умови кредитування, строки, процентна ставка.
Не заслуговують на увагу суду посилання апеляційної скарги на те, що вірність розрахунків, наданих банком спростовуються випискою банку, з огляду на таке.
За змістом частини першої та другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) вказано, що дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Разом з апеляційною скаргою позивачем надано виписку ОСОБА_1 за період з 11.02.2020 по 26.04.2022.
Разом з тим, підтверджень, що вказана виписка надавалась позивачем до суду першої інстанції, матеріали справи не містять.
Подаючи апеляційну скаргу, позивач не ставив питання про доручення виписки по рахунку ОСОБА_1 до матеріалів справи та не надавав докази неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За таких обставин, суд не бере до уваги надану позивачем разом з апеляційною скаргою виписку по рахунку.
З навденого вбачається, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які підтверджують визначену за згодою сторін процентну ставку, як наслідок, позивачем не доведено, що сторонами було погоджено умови договору, зокрема, в частині сплати процентів за користування кредитом, а тому позовні вимоги у вказаній частині не можуть бути задоволені. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в оскаржуваній частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права та по суті дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості про процентам за користування кредитом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив в оскаржуваній частині судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2022 року в оскаржуваній частині без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя                 С. І. Мурашко 

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко