ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" серпня 2022 р.                                                           Справа №907/761/21

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого - судді                                                            Кравчук Н.М.
суддів                                                                                Матущак О.І.
                                                                                          Плотніцький Б.Д.
секретар судового засідання Гавриляк І.В.
розглянувши          апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпаття Агро" б/н та б/д (вх. № ЗАГС 01-05/757/22 від 30.03.2022)
на рішення                    Господарського суду Закарпатської області від 24.02.2022 (суддя П.Д. Пригуза, повний текст складено 06.03.2022) 
у справі                     № 907/761/21
за позовом:                    Берегівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Виноградівської міської ради, м.Виноградів Закарпатської області
до відповідача:           Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпаття Агро" (надалі ТзОВ "Закарпаття Агро"), м.Ужгород 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 ), с.Онок Виноградівського району Закарпатської області
про                               витребування земельної ділянки

за участю учасників справи:
від прокуратури: Винницька Л.М. - прокурор
від позивача: не з`явилися 
від відповідача: Огородник О.В. - адвокат (ордер серії АО №1051792 від 14.06.2022)
від третьої особи: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:
Берегівська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Виноградівської міської ради звернулась до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ТзОВ "Закарпаття Агро" про витребування на користь Виноградівської міської ради земельної ділянки, кадастровий номер 2121283300:05:004:0026, площею 2 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, вартістю 1300000,00 грн, що розташована за межами населеного пункту на території Виноградівської міської ради.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 24.02.2022 у справі № 907/761/21 позов задоволено повністю. Витребувано з незаконного володіння ТзОВ "Закарпаття Агро" на користь держави в особі Виноградівської міської ради земельну ділянку, кадастровий номер 2121283300:05:004:0026, площею 2 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, вартістю 1300000,00 грн, що розташована за межами населеного пункту на території Виноградівської міської ради. Стягнуто з ТзОВ "Закарпаття Агро" на користь Закарпатської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в розмірі 20635,00 грн. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Виноградівською міською радою не було вжито жодних заходів реагування у зв`язку із порушеним правом територіальної громади, що свідчить про бездіяльність позивача щодо нездійснення останніми захисту інтересів територіальної громади та про правомірність звернення прокурора з даним позовом до суду. Спірну земельну ділянку ТзОВ "Закарпаття Агро" було отримано у власність від ОСОБА_1 внаслідок порушення вимог законодавства, оскільки своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства останній вже використав раніше, а тому подальше відчуження незаконно отриманої земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер 2121283300:05:004:0026, на користь ТзОВ "Закарпаття Агро" відбулось з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим, земельна ділянка підлягає витребуванню у ТзОВ "Закарпаття Агро" на користь Виноградівської міської ради.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТзОВ "Закарпаття Агро" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, не досліджено та  не вірно встановлено обставини справи та не враховано надані відповідачем докази та аргументи. Зокрема, скаржник не погоджується з висновком суду, що  через проявлену необачність державного органу, що стала наслідком допущення ним помилки під час прийняття відповідних рішень, земельна ділянка має бути витребувана безпосередньо із володіння товариства відповідача - добросовісного набувача. ТзОВ "Закарпаття Агро" звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що можливі порушення зі сторони ОСОБА_1 не є підтвердженням того, що вибуття земельних ділянок із власності держави відбулось без волевиявлення Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області. Апелянт посилається на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року,  у якій ЄСПЛ дійшов до правового висновку, що «ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються» (п. 71 Рішення).
Також  апелянт вважає, що  судом першої інстанції не враховано, що земельної ділянки з визначеними характеристиками (кадастровим номером 2121283300:05:004:0026 та площею 2 га) на момент витребування вже не існує, оскільки вона об`єднана в установленому законом порядку з іншими земельними ділянками (сформована нова земельна ділянка), а відтак має інший кадастровий номер та площу, що не дозволяє її ототожнити з земельною ділянкою, що була надана фізичній особі згідно рішення ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 1851-сг від 12.03.2020. 
Скаржник також стверджує, що прокурором уданій справі не було належним чином обгрунтовано наявність підстав для здійснення ним представництва інтересів держави.
В судовому засіданні представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі. 
В судовому засіданні прокурор проти доводів апеляційної скарги заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх.№ ЗАГС 01-04/2430/22 від 06.05.22), а відтак, просить суд залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача без задоволення.
Виноградівська міська рада, ТзОВ "Закарпаття Агро" та ОСОБА_1 участі уповноважених представників в судовому засіданні не забезпечили.
25.07.2022 на поштову адресу суду від Виноградівської міської ради надійшло клопотання (зареєстроване в канцелярії суду за вх. № ЗАГС 01-04/3935/22), у якому остання просила розгляд справи проводити за відсутності уповноважених представників позивача.
Суд апеляційної інстанції у відповідності до ст. 269 ГПК України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Встановивши обставини справи, вивчивши апеляційні скарги, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-9849-сг від 18.11.2019 "Про надання у власність земельної ділянки", на підставі ст. ст. 118 та 121 Земельного кодексу України, ОСОБА_1 передано безоплатно у власність земельну ділянку з кадастровим номером - 6820682000:02:008:0004, площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Грим`яцької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області (а.с. 27 т.1).
10.01.2020 на підставі наказу №22-9849-сг, державним реєстратором Шарівської сільської ради Ярмолецького району Хмельницької області Бачинською О.В. прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 6820682000.02:008:0004, площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Грим`яцької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області, що підтверджується інформаційною довідкою №271135690 від 18.08.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 32-33 т.1).
12.03.2020 Наказом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №1851-сг  (п.29, а.с. 24 т.1) "Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки" (а.с. 19-26 т.1) ОСОБА_1 передано безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер - 2121283300:05:004:0026) площею 2 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населеного пункту на території Олешницької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області.
На підставі наказу №1851-сг, 16.03.2020 державним реєстратором Берегівської РДА Вознюк О.В. прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку (кадастровий номер - 2121283300:05:004:0026) площею 2 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населеного пункту на території Олешницької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області.
В подальшому ОСОБА_1 земельну ділянку (кадастровий номер - 2121283300:05:004:0026) площею 2 га на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 138 від 15.12.2020 відчужив на користь ТзОВ "Закарпаття Агро", що підтверджується інформаційною довідкою №271134903 від 18.08.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 28-31).
Як вбачається з листа Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №10-7-0.71-4338/2-21 від 01.06.2021 (а.с. 51 т.1), ), наданого на запит прокуратури щодо витребування земельної ділянки та представництва інтересів держави в суді, Управління повідомило прокуратуру про те, що з набранням чинності 27.05.2021 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 №1423-ІХ територіальні органи Держгеокадастру позбавлені більшості повноважень з розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів з передачею останніх відповідним сільським, селищним, міським радам. Згідно з п.24 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України від 28.04.2021 №1423-ІХ, землями  комунальної  власності  територіальних  громад вважаються всі землі державної  власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких  територіальних  громад, крім земель, зокрема: що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування, під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності. 
В подальшому Берегівською окружною прокуратурою було направлено до Виноградівської міської ради лист №07-50-101-2077вих.21 від 04.08.2021 (а.с. 53-54 т.1), в якому вказувалось, що ОСОБА_1 вдруге отримав безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населеного пункту на території Олешницької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, що є порушенням норм чинного законодавства. З огляду на викладене, прокуратура просила міську раду вжити заходи щодо повернення земельної ділянки (кадастровий номер - 2121283300:05:004:0026) в державну власність. Окрім того, у вказаному листі було зазначено, що у разі невжиття заходів щодо витребування земельної ділянки до 13.08.2022, на підставі ст.23 Закону України «Про прокуратуру», Берегівською окружною прокуратурою самостійно буде подано позов до Господарського суду Закарпатської області в інтересах держави в особі Виноградівської міської ради.
У відповідь на вищевказаний лист Виноградівська міська рада повідомила окружну прокуратуру (лист №02-21/2780 від 12.08.2021), що у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору, заходи щодо витребування земельної ділянки на користь територіальної громади не вживатимуться (а.с. 55 т.1).
У зв`язку з вищенаведеним, Берегівська окружна прокуратура звернулась до Господарського суду Закарпатської області з позовом в інтересах держави в особі Виноградівської міської ради до ТзОВ "Закарпаття Агро" про витребування на користь Виноградівської міської ради земельної ділянки, кадастровий номер 2121283300:05:004:0026, площею 2 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, вартістю 1300000,00 грн, що розташована за межами населеного пункту на території Виноградівської міської ради.
При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.
Відповідно до п.3 ч. 1, ч.2 ст. 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України   «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Відповідно до абзацу 1 та 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: 1) звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); 2)вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження; 3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; 4) брати участь у розгляді справи; 5) подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом; 6) брати участь у виконавчому провадженні при виконанні рішень у справі, в якій прокурором здійснювалося представництво інтересів громадянина або держави в суді; 7) з дозволу суду ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та матеріалами виконавчого провадження, робити виписки з них, отримувати безоплатно копії документів, що знаходяться у матеріалах справи чи виконавчого провадження (ч. 6 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
Таким чином, наведена вище норма закону передбачає різні форми представництва прокуратурою в суді, серед яких є, зокрема, така форма представництва як звернення до суду з позовом.
Відповідно до частини 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених    статтею 174 цього Кодексу.
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99. Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
З врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
У позовній заяві прокурор обґрунтовує наявність підстав для подання позову в інтересах держави в особі Виноградівської міської ради порушенням інтересів держави, яке полягає в незаконному вибутті земельної ділянки (кадастровий номер 2121283300:05:004:0026) з державної власності.
Статтями 13, 14 Конституції України, ст.ст. 1-3 ЗК України,  ст. 324 ЦК України  визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до положень Закону України "Про прокуратуру" прокурор набуває право на представництво інтересів держави в суді, зокрема, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно, що виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень (він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається).
Як свідчать долучений до матеріалів справи лист №02-21/2780 від 12.08.2021 Виноградівська міська рада повідомила окружну прокуратуру (лист), що у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору, заходи щодо витребування земельної ділянки на користь територіальної громади не вживатимуться.
Тобто, усвідомлюючи порушення інтересів держави, уповноважений суб`єкт владних повноважень, котрий наділений відповідними повноваженнями, у спірних правовідносинах не вчиняє жодних дій, спрямованих на здійснення відповідного захисту.
Як було зазначено вище, у листі №07-50-101-2077вих.21 від 04.08.2021 прокуратура повідомила орган місцевого самоврядування, що у разі невжиття заходів щодо витребування земельної ділянки до 13.08.2022, на підставі ст.23 Закону України «Про прокуратуру», Берегівською окружною прокуратурою самостійно буде подано позов до Господарського суду Закарпатської області в інтересах держави в особі Виноградівської міської ради.
Таким чином, на виконання вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру", Берегівською окружною прокуратурою було повідомлено Виноградівську міську раду про намір вжиття заходів представницького характеру в межах повноважень, наданих ст. ст.23, 24 Закону України "Про прокуратуру".
З наведених положень процесуального законодавства вбачається, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Відповідна правова позиція викладена в пункті 5.6 постанови Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі № 910/3486/18.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 (п.6.43) зазначає, що сам факт незвернення відповідного державного органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції").
Водночас, є категорія справ, де Європейський суд з прав людини відзначив, що сторонами цивільного провадження є позивач та відповідач, яким надаються рівні права, зокрема право на юридичну допомогу. Підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або коли потрібно захистити інтереси держави (п.35).
Вищеописані обставини дають  підстави для висновку, що , звертаючись до суду з позовом, прокурор відповідно до вимог ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» та ст. 53 ГПК України належним чином обгрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визнав у чому полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що прокурор правомірно звернувся з даним позовом в інтересах держави в особі Виноградівської міської ради.
Положеннями ст. 81 Земельного Кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Порядок отримання громадянами у власність земельних ділянок регламентовано нормами ст. ст. 116,118,121 ЗК України.
Так, згідно з ч. 4  ст. 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання.
Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів.
За приписами ч. 3 ст. 22, ч. ч. 1, 3 ст. 116, ч. 6 ст. 118, ч. 4 ст. 122 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України.
Як було зазначено вище, наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-9849-сг від 18.11.2019 ОСОБА_1 передано безоплатно у власність земельну ділянку з кадастровим номером - 6820682000:02:008:0004, площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Грим`яцької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області. В подальшому державним реєстратором було здійснено державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №1851-сг від 12.03.2020 ОСОБА_1 було передано безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер - 2121283300:05:004:0026) площею 2 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населеного пункту на території Олешницької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області. В подальшому державним реєстратором було здійснено державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 . 
Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 122 ЗК України, у власність або у користування для всіх потреб.
Згідно зі ст. 194 ЗК України призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.
Відповідно до пп. 1, 3, 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого  наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333, Головне управління Держгеокадастру в області (далі - Головне управління) є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.
Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.
Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством; здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку; здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації.
Водночас, згідно пп. 1, 3, 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Основними завданнями Держгеокадастру є, зокрема, реалізація державної політики у сфері земельних відносин.
Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема:
1. Організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах;
2. Розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених  Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.
Приписами ст.  2,  6,  9 Закону України "Про Державний земельний кадастр"  унормовано, що ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Згідно з пп. 4, 5, 198, 199 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи.
Надання відомостей з Державного земельного кадастру, передбачених пунктом 198 цього Порядку, здійснюється державними кадастровими реєстраторами відповідно до  Закону України "Про Державний земельний кадастр".
Як слідує зі змісту додатку 51, що визначає форму довідки про наявність у Державному земельному кадастрі відомостей про одержання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення (використання), пошук інформації до вказаної довідки може здійснюватись за такими даними: кадастровий номер, власник (користувач): прізвище, ім`я по батькові/найменування, податковий номер/номер та серія паспорта фізичної особи.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що вищевказані законодавчі приписи та надані ними органам державної влади повноваження, зокрема, в частині ведення Державного земельного кадастру, свідчать про те, що ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області під час розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення не позбавлений можливості здійснювати перевірку наданих заявником документів та відомостей стосовно одержання ним у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення з метою додержання вимог частини четвертої  статті 116 Земельного кодексу України.
Водночас, при розгляді звернення ОСОБА_1 посадовими особами ГУ Держгеокадастру в Закарпатської області такі можливості не використано, внаслідок чого фізичній особі незаконно повторно у порядку безоплатної приватизації передано у власність земельну ділянку.
Таким чином, враховуючи наведені обставини справи та приписи законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що передачу земельних ділянок безоплатно у власність громадянина ОСОБА_1 в межах визначених норм безоплатної приватизації по одному й тому ж виду використання - для ведення особистого селянського господарства, проведено двічі, а тому наказ Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №1851-сг від 12.03.2020, яким вдруге для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку державної власності, суперечить приписам ч. 4  ст. 116 ЗК України та принципам земельного законодавства, зокрема рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За змістом ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо  майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, за змістом наведених норм законодавства передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не в особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна останньому набувачу.
Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.
Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предметом доказування у справах за такими позовами є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то обставини, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, у тому числі не з його волі, перебування його в натурі у відповідача тощо. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.
Вказаний спосіб захисту орієнтований на захист безпосередньо права власності і не пов`язаний з будь-якими конкретними зобов`язаннями між власником і порушником.
Враховуючи, що своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 вже використано раніше, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше відчуження земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером 2121283300:05:004:0026 на користь ТзОВ "Закарпаття Агро" відбулось з порушенням вимог законодавства.
Відповідно до ст.ст. 318, 324 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.
Наведені обставини свідчать про те, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу, тоді як видача Головним управлінням Держгеокадастру у Закарпатській області наказу №1851-сг від 12.03.2020 не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій відповідного органу державної влади по передачі цієї землі у власність.
При цьому, власник майна, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Водночас, позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані.
Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19.
Посилання ТзОВ "Закарпаття Агро" на неприпустимість витребування майна із володіння добросовісного набувача, оскільки позбавлення ТзОВ "Закарпаття Агро" права власності на спірну земельну ділянку є незаконним втручанням у мирне володіння майном та прямим порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції судом не беруться до уваги з огляду на таке.
Згідно зі статтею  321 ЦК України  право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)  визначено, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі "The former king of Greece and others v. Greece" (Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі "Трегубенко проти України").
Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.
Принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності", при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.
Таким чином, право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність вибуття цієї земельної ділянки з власності держави становить пропорційне втручання у право власності ТзОВ "Закарпаття Агро" з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.
Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає вагу на правові висновки постанови Верховного суду №360/1998/18 від 31.03.2021 про те, що добросовісний набувач внаслідок вилучення земельної ділянки з його незаконного володіння не понесе надмірний тягар, оскільки він не позбавлений права отримати кошти, сплачені ним за спірну земельну ділянку від продавця у порядку двосторонньої реституції.
Стосовно доводів скаржника про те, що земельної ділянки з визначеними характеристиками (кадастровим номером 2121283300:05:004:0026 та площею 2 га) на момент витребування вже не існує, оскільки вона об`єднана в установленому законом порядку з іншими земельними ділянками (сформована нова земельна ділянка), а відтак має інший кадастровий номер та площу, що не дозволяє її ототожнити з земельною ділянкою, що була надана фізичній особі згідно рішення ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 1851-сг від 12.03.2020, суд апеляційної інстанції зазначає таке. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц дійшла висновку, що з огляду на приписи ст.ст. 387 і 388 ЦК України формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання з присвоєнням їх кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.
Таким чином, з огляду на те, що земельна ділянка з кадастровим номером 2121283300:05:004:0026 вибула з державної власності поза волею власника - Українського народу, який делегував свої права державі в особі відповідних органів, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше відчуження спірної земельної ділянки та набуття її у власність ТзОВ "Закарпаття Агро" відбулось з порушенням вимог ст.ст. 328, 330 ЦК України, відтак, земельна ділянка підлягає витребуванню у ТзОВ "Закарпаття Агро" на користь держави в особі позивача.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006) та у справі «Трофимчук проти України» (Рішення ЄСПЛ від 28.10.2010), в яких зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі, суд вважає, що сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.
Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.
Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі         ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст.     73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи викладені в апеляційній скарзі та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись, ст.ст. 269, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ :
1.          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпаття Агро" залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.02.2022 у справі № 907/761/21 залишити без змін.
3.          Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку та в строки, передбаченні ст.ст. 287-288 ГПК України.
5.          Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий-суддя                                                            Н.М. Кравчук

Судді                                                                                          О.І. Матущак 

                                                                                                    Б.Д. Плотніцький