ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 р. 	Справа № 440/7414/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки  на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 (суддя Канигіна Т.С.; м. Полтава) по справі № 440/7414/21
за позовом  ОСОБА_1     
до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки                          
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
05.07.2021 ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (надалі також - відповідач) в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.06.2019 по 23.06.2021 включно;
- зобов`язати Полтавський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.06.2019 по 23.06.2021 включно.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що при звільненні позивачу не виплачені всі належні суми грошового забезпечення. Вказує, що 08.12.2020 на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.08.2020 у справі № 440/3297/20 відповідачем виплачено першу частину індексації грошового забезпечення в сумі 1445,20 грн, 18.02.2021 виплачено другу частину індексації грошового забезпечення в сумі 739,85 грн, 24.06.2021 виплачено третю частину індексації грошового забезпечення 54815,91 грн; загальна сума індексації грошового забезпечення 57000,96 грн. Також на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.11.2019 у справі №440/3469/19 відповідачем виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 34490,17 грн. Позивач вважає, що відповідачем була допущена протиправна бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного проведення повного розрахунку.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо ненарахування та невиплати   ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних при звільненні сум.
Стягнуто з  Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних при звільненні сум у розмірі 45838,00 грн, з утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів при виплаті.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 року по справі № 440/7414/21 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно зменшив суму відшкодування, належну позивачу на підставі ст. 117 КЗпП України у якості компенсації за затримку розрахунку із заробітної плати при звільненні. Позивач зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що позивач поніс майнові втрати в значному розмірі у зв`язку з власним трактуванням відповідачем закону. З моменту як позивачу стало відомо, що його права порушено, він здійснив спробу врегулювати спір у досудовому порядку, яка не мала результату та позивач був вимушений звернутися до суду. У зв`язку зі зверненням до суду позивач зазнав як матеріальних збитків, так і доклав значних моральних та фізичних зусиль в період часу з моменту звернення з позовною заявою до суду та до визнання судом дій відповідача неправомірними. За цей час індекс інфляції також продовжував збільшуватись. Крім того, нормою закону, на підставі якої судом першої інстанції зобов`язане відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, не передбачено застосування принципів співмірності, розумності та справедливості.
Відповідач також не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на те, що при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, а отже підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні. Вважає, що з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, ст. 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.
Судом встановлено, що наказом військового комісара Козельщинського районного військового комісаріату Міністерства оборони України (по стройовій частині) №97 від 14.06.2019 ОСОБА_1 з 14.06.2019 виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення, що підтверджується копією витягу з наказу /а.с.5/.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.11.2019 у справі № 440/3469/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Полтавського обласного військового комісаріату, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Козельщинський районний військовий комісаріат про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Полтавського обласного військового комісаріату щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.06.2019; зобов`язано Полтавський обласний військовий комісаріат  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 як учаснику бойових дій грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.06.2019. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
З огляду на приписи статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України вищевказане рішення набрало законної сили 21.01.2020.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.08.2020 у справі №440/3297/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Полтавського обласного військового комісаріату про визнання дій протиправними та стягнення коштів задовольнити частково: визнано протиправними дії Полтавського обласного військового комісаріату щодо нарахування та виплати не в повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2016 року по березень 2018 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця та за період з березня 2018 року по дату звільнення з військової служби - 14.06.2019 з урахуванням березня 2018 року як базового місяця; зобов`язано Полтавський обласний військовий комісаріат донарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2016 року по березень 2018 року з врахуванням проведеної виплати з встановленням базового місяця - січень 2008 року та за період з березня 2018 року по дату звільнення з військової служби - 14.06.2019 з врахуванням проведеної виплати з встановленням базового місяця - березень 2018 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
З огляду на приписи статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України вищевказане рішення набрало законної сили 02.11.2020.
26.02.2020 на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.11.2019 у справі № 440/3469/19 відповідачем виплачені кошти позивачу в сумі 34490,17 грн /а.с. 4/.
08.12.2020 на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.08.2020 у справі № 440/3297/20 відповідачем виплачено першу частину індексації грошового забезпечення в сумі 1445,20 грн, 18.02.2021 виплачено другу частину індексації грошового забезпечення в сумі 739,85 грн, 24.06.2021 виплачено третю частину індексації грошового забезпечення 54815,91 грн; загальна сума індексації грошового забезпечення 57000,96 грн /а.с. 4/.
Вважаючи свої права порушеними внаслідок затримки відповідачем виплати грошового забезпечення при розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, оскільки сума середнього заробітку за своєчасно невиплачене грошове забезпечення становить 458378,20 грн, що в майже п`ять разів перевищує суму основної виплати, на яку нараховані відповідні індексація та компенсація, суд вважав за необхідне застосувати принцип співмірності, та стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 45838,00 грн.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція), держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направлено на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим, і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
В свою чергу, згідно з частиною 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Варто зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Так, ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню статті 116 та 117 КЗпП України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 30.01.2019 у справі № 805/4523/16-а, від 10.05.2019 у справі № 805/416/16-а, від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Як встановлено судом, повний фактичний розрахунок з позивачем шляхом виплати на підставі рішень Полтавського окружного адміністративного суду від 12.08.2020 у справі № 440/3297/20 та від 15.11.2019 у справі № 440/3469/19 здійснено 24.06.2021. 
Таким чином, загальна кількість календарних днів затримки розрахунку за період з 15.06.2019 по 23.06.2021 (згідно зі статтею 117 КЗпП України - по день фактичного розрахунку) становить 740 днів (червень 2019 року - 16 календарних днів, липень 2019 року - 31 календарний день, серпень 2019 року - 31 календарних днів, вересень 2019 року - 30 календарний день; жовтень 2019 року - 31 календарний день, листопад 2019 року - 30 календарних днів, грудень 2019 року - 31 календарних днів;  2020 рік - 366 днів; січень 2021 року - 31 календарний день, лютий 2021 року - 28 календарних дні, березень 2021 року - 31 календарний день, квітень 2021 року - 30 календарних днів, травень 2021 року - 31 календарний день, червень 2021 року - 23 календарних днів).
З приводу доводів відповідача про те, що ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити, передбачену статтею 117 КЗпП України, компенсацію.
Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі 821/1083/17. Також у вказаному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України. Отже, немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).
Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів відхиляє вищенаведені твердження відповідача про те, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у спірних правовідносинах в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП є безпідставним.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивач має право на отримання компенсації відповідно до частини 2 статті 117 КЗпП України за період з моменту звільнення і до проведення з ним фактичного розрахунку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), відповідно до підпункту "л" пункту 1 якого визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
У відповідності до п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до абз 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 (надалі Порядок № 260), середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця необхідно виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 14.06.2019, його середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат за попередні два місяці роботи.
Згідно з довідкою відповідача: 18892,72 грн - заробітна плата за квітень 2019 року;  18892,72 грн - заробітна плата за травень 2019 року; 61 календарних дні (загальна кількість календарних днів: у квітні 2019 року - 30 календарний день, у травні 2019 року - 31 календарний день), середньоденний заробіток складає 619,43 грн (18892,72+ 18892,72) /61) .
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 458378,20 грн (740 днів * 619,43 грн (середньоденне грошове забезпечення).
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Такий висновок суду відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Визначаючи розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, суд першої інстанції врахував обставини того, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача індексації грошового забезпечення зі спливом більше ніж одного року з моменту звільнення, а також виконання відповідачем у відповідні строки судових рішень про стягнення на користь позивача недоплачених сум, у зв`язку з чим суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 458378,20 грн до 45838,00 грн.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що  чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19. 
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18.
Застосовуючи означені підходи до обставин цієї справи, колегія суддів враховує таке.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 176546,57 грн., з яких: виплачена сума грошового забезпечення за червень 2019 року, з урахуванням вихідної допомоги, компенсації (утримання) відпустки - 85055,44, що складає 48,18 %, та частина недоплаченої компенсації за невикористані дні додаткової відпустки - 34490,17 грн., частина недоплаченої індексації - 57000,96 грн., тобто сума недоплачених сум при звільненні становить 91 491,13 грн., що складає 51,82 % від загальної суми належної позивачу при звільненні.
Як вже було зазначено, обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 458378,20 грн.
За таких обставин, колегія суддів, з виходячи з принципу пропорційності, враховуючи висновки, що містяться у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача шляхом стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 237 531, 58 грн. (51,82% від 458378,20 грн. ).
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміни його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак помилково визначив розмір такого відшкодування колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині розміру відшкодування, що підлягає стягненню на користь позивача.
В іншій частині рішення доводи апеляційних скарг висновків суду, з наведених вище підстав, не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 по справі № 440/7414/21 - змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення в такій редакції:
"Стягнути з  Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних при звільненні сум у розмірі 237 531 (двісті тридцять сім тисяч п`ятсот тридцять одну) грн. 58 коп., з утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів при виплаті."
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 по справі № 440/7414/21 - залишити без змін . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    Т.С. Перцова