Ухвала
іменем України 
26 липня 2022 року
м. Київ
Справа № 553/1692/21
Провадження № 51-2064 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2022 року, 
в с т а н о в и в:
Вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2021 року
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,
засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки два місяці.На підставі ст. 71 КК України до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Полтави від 6 квітня 2020  року, з урахуванням ухвали Київського районного суду м. Полтави 
від 9 липня 2020 року, та визначено ОСОБА_4 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді чотирьох років чотирьох місяців позбавлення волі.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2022 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 9 березня 2021 року близько 11 год. 00 хв. ОСОБА_4 , діючи повторно, проходячи повз двір будинку АДРЕСА_2 , скориставшись тим, що потерпіла ОСОБА_5 залишила свою жіночу сумку на лавці біля 4-го під`їзду вказаного вище будинку, а сама знаходилася біля 6-го під`їзду, шляхом ривку, не зважаючи на крики потерпілої, відкрито заволодів її жіночою сумкою, в якій знаходилися грошові кошти в сумі 6673 грн.
Після того, ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_6 матеріального збитку на загальну суму 6673 грн.
29 квітня 2021 року в нічний час, діючи повторно, умисно, ОСОБА_4 проник на подвір`я будинку АДРЕСА_3 , де шляхом зламу замку проник до сараю, звідки таємно викрав кабель зв`язку ТППеп 100x2x0,4, довжиною 20 метрів, вартістю 2521,80 грн, кабель зв`язку ТППеп 500x2x0,4, довжиною 20 метрів, вартістю 1117 грн, кабель зв`язку ТППеп 30x2x0,4, довжиною 20 метрів, вартістю 732 грн, кабель зв`язку ТППеп 20x2x0,4, довжиною 20 метрів, вартістю 636,80 грн.
Після того ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_7 матеріального збитку на загальну суму 5007,60 грн.
31 травня 2021 року в нічний час, перебуваючи в дворі будинку АДРЕСА_4 , діючи повторно, умисно, ОСОБА_4 шляхом демонтажу даху проник до сараю № 2, звідки таємно викрав болгарку «Einhell BWS 230/3», вартістю 1066,67 грн, болгарку «Интерскол», вартістю 1000 грн, 2  шуруповерти «Енергомаш», вартістю 575 грн кожен.
Після того ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_8 матеріального збитку на загальну суму 3216,67 грн.
Зі змісту касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 вбачається, що він просить змінити судові рішення щодо нього, перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням норм ст. 69 КК України. 
Мотивуючи свою скаргу засуджений вказує на те, що в його діях не має складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а його дії слід кваліфікувати як крадіжку, оскільки, як вказує засуджений, він не чув криків потерпілої і йому не було відомо, що його дії, які носили таємний характер, були викриті.
Крім того, засуджений вважає, що є всі підстави для застосування до нього норм передбачених ст. 69 КК України. Так, судом першої інстанції при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, на думку засудженого, не було належним чином враховано та досліджено обставини, за яких був вчинений злочин, під час якого не було застосовано будь-якого фізичного насильства до сторонніх осіб і який не потяг за собою жодних тяжких наслідків для суспільства чи потерпілих. Жоден з потерпілих не наполягав на суворому покаранні обвинуваченому, покладалися на розсуд суду. Також засуджений зазначає, що він щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, його розслідуванню та судовому розгляду у найкоротші терміни, вибачився перед потерпілими. Крім того, ОСОБА_4 звертає увагу на тяжкий стан його здоров`я та наявність смертельно небезпечних хвороб. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового слідства і судового розгляду та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації його дій. Надаючи власну оцінку доказам, засуджений по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена. 
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст.  23 КПКУкраїни на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.
Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань потерпілої ОСОБА_5 , яка в ході судового розгляду в суді першої інстанції надала показання про те, що побачила, як невідомий чоловік, боком схватив її сумку та одразу заховав під куртку. Побачивши це, потерпіла голосно кричала, що це її сумка, бігла за обвинуваченим, проте останній зник за кутом будинку. При цьому суд наголосив на тому, що вважає ці показання правдивими та вважає, що обвинувачений не міг не чути криків потерпілої, яка знаходячись на невеликій відстані, моментально відреагувала на його дії. Показання потерпілої ОСОБА_5 є стабільними та узгоджуються з іншими зібраними під час досудового розслідування, дослідженими в ході судового розгляду доказами та наведеними у вироку.
При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що розрізняючи крадіжку та грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.
Встановивши об`єктивні обставини викрадення майна потерпілої ОСОБА_5 , суд зазначає, що остання в повній мірі усвідомлювала характер вчинюваних обвинуваченим дій, прохала його зупинитись, голосно кричала, що сумка належить їй і намагалась його наздогнати, незважаючи на що обвинувачений продовжив свої злочинні дії. За таких обставин, наголосив суд, викрадення майна потерпілої ОСОБА_5 відбулось відкрито, а отже кваліфікується як грабіж.
Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи обвинуваченого ОСОБА_4 переглядалися в апеляційному порядку. Колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є законним.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_9 надала на кожний із них мотивовану відповідь, навела докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначила підстави, з яких визнала їх необґрунтованими. 
До того ж апеляційний суд зауважив, що вищезазначені показання потерпілої ОСОБА_5 є стабільними, узгоджуються з іншими зібраними під час досудового розслідування та дослідженими в ході судового розгляду доказами, а тому відсутні підстави вважати їх неправдивими чи ставити під сумнів.
Врахувавши наведене та оцінивши докази, які об`єктивно узгоджуються між собою, відображають реальну картину події, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні відкритого викрадення майна потерпілої ОСОБА_5 . 
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності висновків судів першої та апеляційної інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК України немає.
Крім того, у касаційній скарзі обвинувачений ОСОБА_4 порушує питання про застосування щодо нього норм, передбачених ст. 69 КК України.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Згідно зі ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції, вказав, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, має непогашені судимості, після звільнення з місць позбавлення волі та застосування випробування в порядку ст.  75 КК України за попереднім вироком суду від 6 квітня 2020 року продовжив вчиняти корисливі злочини, не працює, суспільно-корисною діяльністю не займається, офіційного законного джерела доходу не має, хоча є молодою та працездатною особою, що свідчить про стійке небажання обвинуваченого виправлятись. Обвинувачений має зареєстроване місце проживання, неодружений, утриманців не має, під спостереженням лікаря психіатра не перебуває, знаходиться на лікуванні ЗПТ в умовах КП «Полтавський обласний центр терапії залежностей Полтавської обласної ради», за місцем проживання скарг на нього не надходило, має низку серйозних захворювань та отримує ВААРТ терапію.
Водночас, у ході судового провадження, обвинувачений відверто визнав свою провину, висловив щирий жаль з приводу вчиненого, осудив свою поведінку та вибачився перед присутніми в судовому засіданні потерпілими, повідомляв суду фактичні обставини про вчинені ним злочини, не погоджуючись лише з кваліфікацією дій та ч. 2 ст. 186 КК України, що суд вважав проявом реалізації його права на захист. Разом з тим, вказав, що дії, емоції і висловлювання обвинуваченого, свідчать про такий його моральний стан, який міг би призвести стороннього спостерігача до думки про щире каяття особи.
З огляду на наведене, обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.Інших обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання судом на встановлено.
Враховуючи вищенаведені дані про обвинуваченого, думку потерпілих, які у питанні призначення покарання покладались на розсуд суду, суд першої інстанції правильно вказав, що для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень необхідним і достатнім є покарання в межах санкцій ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі. При цьому підстав для застосування положень статей 69, 69-1, 75 КК України судом об`єктивно не знайдено та наголошено на тому, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше неодноразово засуджувався за вчинення кримінальних правопорушень проти власності й, будучи звільненим від відбування покарання з випробуванням в період іспитового строку вчинив перше з встановлених судом аналогічних кримінальних правопорушень. Зазначені вище обставини характеризують обвинуваченого як особу, у котрої деформовано життєві принципи, а тому виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, на думку суду, є неможливим.
Водночас, беручи до уваги відомості, що характеризують обвинуваченого, його молодий вік та стан здоров`я, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, спосіб їх вчинення та наслідки, що настали, суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання строком, наближеним до мінімального.
Своєю чергою, апеляційний суд надав відповідь на доводи захисника ОСОБА_9 щодо можливості застосування до ОСОБА_4 положень, передбачених ст. 69 КК України, правильно вказавши, що призначене ОСОБА_4 покарання, яке обране з урахуванням даних про особу обвинуваченого, ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та обставин, що пом`якшують покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.
При цьому апеляційний суд акцентував на тому, що судом першої інстанції ОСОБА_4 визначено покарання в межах санкцій інкримінованих статей та за сукупністю злочинів, яке за видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи вищенаведені обставини кримінальних правопорушень, вчинених ОСОБА_4 та дані про його особу, призначене обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, вважаєспівмірним вчиненим ним протиправним діянням і таким, що не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості. 
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, конкретизуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та (або) характеристику особи винного, згідно з КК України виступають самостійним чинником, який має значення для індивідуалізації покарання. 
Колегія суддів вважає, що зазначені у касаційній скарзі обставини, які на думку ОСОБА_4 мають пом`якшити йому покарання із застосуванням положень, передбачених ст. 69 КК України, є неспроможними, судами не порушено передбачених КК України загальних засад призначення покарання. 
З огляду на зазначене, колегія суддів констатує, що апеляційний суд розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 дотримався вимог ст. 419 КПК України. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п.  2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2022 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                               ОСОБА_3