Справа № 341/926/20 
Провадження № 22-ц/4808/495/22 
Провадження № 22-ц/4808/435/22
Головуючий у 1 інстанції Гаполяка Т.В. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:                        Василишин Л.В., Максюти І.О.        
секретаря                Мельник О.В.
з участю         представника КНП «Галицька лікарня» адвоката Равлика І.Д.
                                ОСОБА_1 адвоката Савчука Р.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області Крупи Володимира Михайловича та представника ОСОБА_1 адвоката Савчука Романа Романовича на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2021 року та представника ОСОБА_1 адвоката Савчука Романа Романовича на додаткове рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2022 року, ухвалені у складі судді Гаполяка Т.В. в м. Галич у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про переведення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» (далі  КНП «Галицька лікарня») Галицької районної ради Івано-Франківської області про визнання незаконним та скасування наказу про переведення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та моральної шкоди.
Позовна заява, з урахуванням збільшених позивних вимог мотивована тим, що вона 01 вересня 1983 року перебуває у трудових відносинах з Галицькою ЦРЛ, правонаступником якої є відповідач у справі, на посаді лікаря акушера гінеколога. 17 жовтня 2018 року вона переведена на повну ставку на посаду лікаря акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки), лікаря акушер-гінеколога екстреної допомоги акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки), лікаря акушер-гінеколога поліклінічного відділення (0,5 ставки). Наказ № 31-к від 02 червня 2020 року Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області її переведено з 01 червня 2020 року на посаду лікаря акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки) та лікаря акушер-гінеколога екстреної допомоги акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки). Зазначений наказ відповідача вважала незаконним посилаючись на те, що вона не давала згоди на зміну істотних умов праці та переведення на 0,5 посадового окладу лікаря акушера гінеколога. Крім цього її переведення на 0,5 посадового окладу лікаря акушера гінеколога відбулося 01 червня 2020 року, тобто раніше виданого 02 червня 2020 року оспорюваного наказу. Діями відповідача їй також завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях зумовлених втратою заробітку, втраті сну, втрати зв`язків. Моральну шкоду оцінює в розмірі 80 000 грн. Просила визнати незаконним та скасувати наказ № 31-к від 02 червня 2020 року КНП «Галицька лікарня» в частині її переведення з 01 червня 2020 року на посаду лікаря акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки) та лікаря акушер-гінеколога екстреної допомоги акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки); поновити її на посаді лікаря акушер-гінеколога поліклінічного відділення (0,5 ставки); стягнути з КНП «Галицька лікарня» на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням з посади лікаря акушер-гінеколога поліклінічного відділення (0,5 ставки), починаючи з 01 червня 2020 року та до ухвалення рішення у справі; стягнути з КНП «Галицька лікарня» на її користь 80 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.
       Ухвалою Галицького районного суду від 30 вересня 2020 року залучено до участі у справі третьою особою на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог, генерального директора КНП «Галицька лікарня» Крупу В.М. (т.1 а.с.192)
Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області, третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог  ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про переведення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та моральної шкоди задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ № 31-к від 02 червня 2020 року Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області в частині переведення ОСОБА_1 з 01 червня 2020 року на посаду лікаря акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки) та лікаря акушер-гінеколога екстреної допомоги акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки).
Поновлено ОСОБА_1 з 01 червня 2020 року на попередній роботі на посаді лікаря акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки), лікаря акушер-гінеколога екстреної допомоги акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки), лікаря акушер-гінеколога поліклінічного відділення (0,5 ставки).
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи з 01 червня 2020 року по 30 листопада 2021 року в розмірі 38 837 (тридцять вісім тисяч вісімсот тридцять сім) грн 21 коп., за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів та 5 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у сумі 2 157 (дві тисячі сто п`ятдесят сім) гривень 62 копійки підлягає негайному виконанню.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області 2 522 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві) гривні 40 копійок судового збору в дохід держави.
Додатковим рішенням Галицького районного суду від 20 січня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 в стягненні з Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області судових витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись з рішенням суду генеральний директор КНП «Галицька лікарня» Крупа В.М. подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення Галицького районного суду від 23.12.2021 року та прийняттям нового яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КНП «Галицька лікарня» відмовити повністю. Зокрема, вказує, що 17.10.2018 року наказом по КЗ «Галицькій центральній лікарні» №81-к від 17.10.2018 року ОСОБА_1  було переведена на повну (1,0) ставку: 0,25 ст. лікаря-акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення, 0,25 ст. лікаря-акушер-гінеколога екстреної допомоги акушерсько-гінекологічного відділення та 0,5 ст. лікаря-акушер-гінеколога поліклінічного відділення. Предметом розгляду даної справи є визнання незаконним та скасування наказу №31 -к від 02.06.2020 року про переведення ОСОБА_1  на 0,5 посадового  окладу: 0,25 ст. лікаря-акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення, 0,25 ст. лікаря-акушер-гінеколога екстреної допомоги акушерсько-гінекологічного відділення лікаря-акушер-гінеколога поліклінічного відділення та поновлення її на 0,5 посадового окладу  лікаря-акушер- гінеколога поліклінічного відділення з 01.06.2020 року. Тобто, предметом спору є 0,5 посадового  окладу  лікаря-акушер-гінеколога поліклінічного відділення. У процесі розгляду даної справи наказом  №38-к від 22.09.2021 року ОСОБА_1   було звільнено з 0,25 ставки лікаря-акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділу у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з 23.09.2021 року. Даний наказ  ОСОБА_1  не оспорювала і він не був предметом судового розгляду. Разом з тим, у зв`язку із реорганізацією, скороченням чисельності і штату працівників   ОСОБА_1  під розпис попереджено ще 20.12.2019 року про можливе вивільнення із займаної посади, або зміну істотних умов праці з 20.02.2020 року. На виконання вимог ст. 42, 43 КЗпП України, наказом №77 від 31.03.2020 року в КНП «Галицька лікарня» створено комісію для розгляду питань про можливе вивільнення медичних працівників з урахуванням переважного права на залишення на роботі. Протоколом засідання комісії від 07.04.2020 року подано на звільнення, зокрема, і лікаря-акушер-гінеколога  ОСОБА_1 . Адмінітрацією КНП «Галицька лікарня» отримано згоду профспілки підприємства на внесення змін у штатний розпис підприємства та введенння його в дію з 01.06.2020 року. Окрім того, у КНП «Галицька лікарня» не було рівноцінної посади за відповідною професією та спеціальністю яку можна було би запропонувати  ОСОБА_1 .  Тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не повідомляли про зміну істотних умов праці. Наказом №31-к від 02.06.2020 року ОСОБА_1 було переведено на підставі ст. 32 КЗпП України (зміна істотних умов праці) на 0,5 ставики, а саме: 0,25 ст. лікаря-акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення, 0,25 ст. лікаря-акушер-гінеколоа екстреної допомоги акушерсько-гінекологічного відділення з 01.06.2020 року. 
Не погоджуючись з рішенням Галицького районного суду від 23.12.2021 року та додатковим рішенням від 20.01 2022 року представник ОСОБА_1 подав апеляційні скарги в яких ставляться питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та завданої моральної шкоди, та ухвалити в цій частині нове рішення яким, стягнути з КНП «Галицька лікарня» на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням з посади акушер-гінеколога починаючи з 01.06.2020 року та до ухвалення рішення по справі в сумі 62 251, 20 грн, та 80 000,00 грн в якості відшкодування завданої їй моральної шкоди, та понесених нею судових витрат пов`язаних із оплатою правової допомоги адвокати. Разом з тим ставиться питання про скасування додаткового рішення з постановленням нового, яким стягнути з КНП «Галицька лікарня» на її користь вартість понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн. Зокрема, щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначає, що стягнення на користь ОСОБА_1 різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи не дозволяє в повній мірі відновити порушені права позивачки, оскільки у зв`язку із підняттям рівня заробітної плати в медичній галузі та нарахуванням надбавок медичним працівникам за виконання обов`язків в умовах пандемії COVID-19, - різниця між заробітною платою позивачки, яку вона отримувала до прийняття оскаржуваного наказу та заробітною платою, яка їй нараховувалась після такого наказу не відображає в повній мірі матеріальних втрат, яких зазначала позивачка у зв`язку з прийняттям незаконного наказу. Розмір нарахованої позивачці заробітної плати за останній два місяці становить 6 916,81 грн. Кількість робочих днів за останні два місяці роботи становить 40 днів. Середньоденна заробітна плата розраховується наступним чином 6916,81/40 = 172,92 грн. Згідно із вказаним Порядком - середньомісячне число робочих днів становить 40/2 = 20. Середньомісячне число робочих днів з червня 2020 по листопад 2021 року (за час вимушеного прогулу) становить 20 х 18 (місяців) = 360. Таким чином розмір середньомісячного заробітку позивачки за час вимушеного прогулу становить 360 х 172,92 грн. = 62 251,20 грн. Зазначений розрахунок був поданий до суду першої інстанції разом із додатковими письмовими поясненнями. Вказані обставини суд першої інстанції проігнорував, лише частково задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнувши різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи з 01 червня 2020 року по 30 листопада 2021 року в розмірі 38 837, 21 коп. Також не згідна щодо часткового задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, так як вважала, що незаконними діями, які полягають в протиправному звільненні КНП «Галицька лікарня» завдала їй моральну шкоду, розмір якої позивачка оцінила в 80 000,00 грн. 
       Разом з тим вважає незаконним та необгрунтованим додаткове рішення суду першої інстанції щодо відмови у відшкодування витрат понесених за надання правничої допомоги, оскільки згідно із п. 4.1. Договору про надання правової допомоги № 233 від 31.07.2020 року, - за надану правову допомогу Клієнт оплачує Адвокату в готівковому або безготівковому порядку гонорар в розмірі 7 000 (сім тисяч) грн 00 коп. Відповідно до Акту про надання правової допомоги від 01.11.2021 року, - Сторони погодили, що Адвокат на виконання Договору про надання правової допомоги № 233 від 31.07.2020 року надав Клієнту, а Клієнт прийняв та оплатив Адвокату надану правову допомогу пов`язану із представництвом інтересів Клієнта в Галицькому районному суді по справі № 341/926/20 за позовом Клієнта до КНП «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано- Франківської області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі. В п. 2 вказаного Акту відображено Перелік, обсяг та вартість правової допомоги, яка надана Адвокатом Клієнту на загальну суму 7 000,00 грн. Згідно із п.п. 3,4 Акту, клієнт підтверджує, що правова допомога надана йому адвокатом якісно та в повному обсязі відповідності до умов Договору про надання правової допомоги №233 від 31.07.2020 року. Таким чином до матеріалів справи були долучені належні та допустимі докази які підтверджують вартість понесених позивачкою судових витрат на правову допомогу.
У березні 2022 року генеральний директор КНП «Галицька лікарня» Крупа В.М. подав відзиви на апеляційні скарги, в яких заперечує доводи подані ОСОБА_1 вважає їх необґрунтованими. Просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Галицького районного суду від 23 грудня 2021 року та на додаткове рішення від 20 січня 2022 року. Зокрема вказує, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначення середньої заробітньої плати, яка підлягала стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу проводитися відповідно до Порядку обчислення середньої заробітньої плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Суд стягнув різницю між середньомісячною середньою заробітньою платою за час виконання нижчеоплачуваної роботи та фактично нарахованої заробітньої плати при виконанні нижче оплачуваної роботи за мінусом загальнообовязкових податків та зборів оскільки позивач перебувала у трудових обов`язках із завантаженням на 0,5 ставки. Щодо стягнення моральної шкоди. Позивачем не подано до суду жодних належних та допустимих доказів які би підтверджували понесені нею моральні страждання. Заначає те, що з позивачем не було розірвано повністю трудовий договір. Адміністрацією лікарні вживалися заходи з дозавантаження роботою позивача, при першій можливості позивача дозавантажували наявними на підприємстві вакансіями, позивачу надавалися підміни та покладалися на неї виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, про що свідчать довідки про заробітню плату позивача, з яких випливає те, що заробітня плата позивача після її переведення на 0,5 ставки більша ніж вона працювала із завантаженням на повну (1,0) ставку. Разом з тим, зазначив, що позивачем не подано належних та допустимих доказів про сплату нею адвокатських послуг, а саме, не надано квитанції, платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документа. Сам по собі договір та акт виконаних робіт не свідчить про сплату коштів.
У березні 2022 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу подану директором КНП «Галицька лікарня» в якому заперечує доводи подані апелянтом, вважає їх необгрунтованими. Зокрема, вказує, що посилання в протоколі комісії від 07.04.2020 року на те, що позивачка має додатковий дохід у вигляді пенсії та окрім зазначеної посади займає в лікарні додатково 0,5 ставки в іншому відділенні, є безпідставним. Так, вказані обставини згідно із ст. 42 КЗпП України не можуть враховуватись при визначені переважного права працівника на залишення на роботі. Одночасно визначення відповідною комісією однією із підстав звільнення - наявність доходу у вигляді пенсії вказує на дискримінацію відповідачем прав та інтересів ОСОБА_1 у зв`язку із досягненням нею пенсійного віку. Відповідачем не враховано, що безперервний стаж роботи ОСОБА_1 в Галицькій лікарні становить понад 37 років (з 01.09.1983 року) та є найбільшим в порівнянні з іншими працівниками, які займали аналогічні посади. Відповідачем також проігноровано те, що в сім`ї ОСОБА_1 немає інших працівників із самостійним заробітком. Разом з тим вказує, що відповідач не звертався до Первинної профспілкової організації КНП «Галицька лікарня» з метою погодження звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, а тому вказане питання профспілкова організація не погоджувала. Вказаний факт підтверджується листом Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 09.07.2020 року № 16-07/15-10/4494 відповідним Актом та Приписом, а також заявою ОСОБА_1 , яка адресована голові профкому КНП «Галицька лікарня». Згідно із вказаною заявою позивачка просила надати документи щодо погодження її звільнення та переведення на інші посади. На звороті зазначеної заяви голова профкому зазначив, що таке питання профспілковою організацією не розглядалось. Відповідач посилається на те, що КНП «Галицька лікарня» отримало згоду профспілки підприємства на внесення змін у штатний розпис підприємства та введення його в дію з 01.06.2020 року. Однак, відповідачем не наданого жодного доказу, який би підтверджував наявність згоди профспілкового органу на звільнення персонально ОСОБА_1 , так як саме така згода вимагається відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України. Зокрема, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Всупереч наведеній нормі чинного законодавства України відповідач не попередив персонально ОСОБА_1 про наступне звільнення за два місяці до такого звільнення. Згідно із долученої відповідачем до матеріалів справи копії попередження від 20.12.2019 року слідує, що ОСОБА_1 була попереджена про можливе вивільнення із займаної посади з 20.02.2020 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України або зміну істотних умов праці. Однак зазначений документ не стосується правовідносин, які склались у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади лікаря акушер-гінеколога поліклінічного відділення (0,5 ставки/штатної одиниці). Так, по-перше: у вказаному попередженні не вказано конкретно з якої посади буде звільнено позивачку при тому, що вона станом на 20,12.2019 року займала три посади в Галицькій лікарні, по-друге: в строк передбачений таким попередженням, а саме: 20.02.2020 року ОСОБА_1 звільнена не була; по-третє: в КНП «Галицька лікарня» за період протягом 20.12.2019 по 31.05.2020 року будь-які зміни істотних умов праці, які б стосувались ОСОБА_1 не проводились, чисельність штату лікарів акушер-гінекологів поліклінічного відділення не скорочувалась; а навпаки з 01.03.2020 року збільшилась на 0,5 штатних одиниць/ставки. На вказані 0,5 ставки була прийнята вже згадувана вище ОСОБА_4 . Таким чином зазначене попередження не є належним доказом повідомлення ОСОБА_1 про наступне вивільнення, яке відбулось 01.06.2020 року.
У судовому засіданні представник КНП «Галицька лікарня» підтримав доводи подані у апеляційній скарзі директором КНП «Галицька лікарня», просить задовольнити її у повному обсязі. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнає.
        ОСОБА_1 та її представник заперечили доводи апеляційної скарги директора КНП «Галицька лікарня», натомість підтримали доводи апеляційних скарг на рішення Галицького районного суду від 23 грудня 2021 року та на додаткове рішення Галицького районного суду від 20 січня 2022 року подані адвокатом Савчуком Р.Р. в інтересах ОСОБА_1 , просить задовольнити їх у повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
Згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову  ОСОБА_1 ,  суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено факту повідомлення  ОСОБА_1  не пізніше ніж за два місяці про зміну істотних умов праці, з визначенням конкретно яких; не отримано згоду ОСОБА_1  та таке переведення;  наказ про переведення з 01 червня 2020 року видано 02 червня 2020 року, чим порушено принцип юридичної визначеності, суд вважав, що ОСОБА_1  незаконно переведено на іншу нижче оплачувану роботу. Щодо середнього заробітку за період з 01 червня 2020 року по 30 листопада 2021 року, місяць у якому здійснено кінцевий розрахунок (377 робочих днів) суд,  виходячи з різниці середньомісячної заробітної плати обчисленої з виплат за останні 2 календарних місяців роботи, що передують переведенню на нижче оплачувану роботу та фактично нарахованої заробітної плати при виконанні нижче оплачуваної роботи. За період квітень 2020 року - травень 2020 року нарахована заробітна плата позивача, склала 18 581 грн 37 коп. Цей період містив 40 робочих днів, відтак середньоденна заробітна плата складає 464 грн 53 коп. За 377 робочих днів, середня заробітна плата складає 175 129 грн 51 коп. Фактично нарахована заробітна плата при виконанні нижче оплачуваної роботи становить 136 292 грн 30 коп. Тому стягненню підлягає різниця між середньомісячною заробітною платою за час виконання нижче оплачуваної роботи та фактично нарахованої заробітної плати при виконанні нижче оплачуваної роботи, що становить 38 837 (тридцять вісім тисяч вісімсот тридцять сім) грн 21 коп., за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів.
Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1 на додаткове рішення суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати нею адвокатові ОСОБА_3 коштів в розмірі 7 000 грн, зокрема не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому законом порядку. 
Ухвалені судом першої інстанції рішення не повністю відповідають вимогам закону та матеріалам справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що з 01 вересня 1983 року ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Галицькою ЦРЛ, правонаступником якої є відповідач у справі, на посаді лікаря акушера гінеколога. 
17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 переведена на повну ставку на посаду лікаря акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки), лікаря акушер-гінеколога екстреної допомоги акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки), лікаря акушер-гінеколога поліклінічного відділення (0,5 ставки) (т. 1 а.с. 4-6).
У зв`язку із реорганізацією КЗ «Галицька ЦРЛ» у КНП «Галицька лікарня» 20 грудня 2019 року ОСОБА_1 попереджено про можливе вивільнення із займаної посади з 20 лютого 2020 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України або зміну істотних умов праці (без конкретизації таких змін) (т. 1 а.с. 179).
Наказом генерального директора КНП «Галицька лікарня» Крупи В.М. № 31-к від 02 червня 2020 року ОСОБА_1 переведено з 01 червня 2020 року на посаду лікаря акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки) та лікаря акушер-гінеколога екстреної допомоги акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки) (т. 1 а.с. 7, 64).
В порядку виконання ухвали Галицького районного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2021 року профспілковим комітетом КНП «Галицька лікарня» надано згоду на переведення ОСОБА_1 на нижче оплачувану роботу (т. 1 а.с. 239-240).
Нарахована заробітна плата ОСОБА_1 у період квітень-травень 2020 року становить 18 581 грн. 38 коп. Нарахована заробітна плата ОСОБА_1 у період червень 2020 року - листопад 2021 року становить 136 292 грн. 30 коп. (т. 2 а.с. 36, 39, 44, 47).
Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Проведення власником заходів щодо зміни організації виробництва і праці -це виключне повноваження власника. Водночас такі зміни не повинні означати примусу до праці. Таке питання вирішується частиною третьою статті 32 КЗпП України.
Згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Попередженням є пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2021 року у справі № 607/14453/20 (провадження № 61-10296св21) зазначено, що: «виходячи зі змісту частини третьої статті 32 КЗпП України, зміна істотних умов праці включає зміну системи та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших. Перелік істотних умов праці не є вичерпним. Про зміну істотних умов праці працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці (частина третя статті 32 КЗпП України). Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу (частина четверта статті 32 КЗпП України). 
Установлено, що у відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва та праці, а саме скорочення штатної чисельності з 367,5 посад станом на 01.12.2019 року 339,0 посад станом на 01.05.2020 року, що підтверджується копіями штатного розпису КНП «Галицька лікарня» (т.1 а.с.33-63).
Також встановлено, що ОСОБА_1 не давала письмової згоди щодо виконання трудових обо`язків у зв`язку із зміною істотних умов праці, що не заперечується відповідачем. 
Крім того, у матеріалах справи відсутня інформація про те, що ОСОБА_1 повідомлено за два місяці про майбутні зміни істотних умов його праці, що викликаються змінами в організації виробництва і праці.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку визнавши незаконним та скасувавши наказ № 31-к від 02 червня 2020 року Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області в частині переведення ОСОБА_1 з 01 червня 2020 року на посаду лікаря акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки) та лікаря акушер-гінеколога екстреної допомоги акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки) та поновивши позивачку з 01 червня 2020 року на попередній роботі на посаді лікаря акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки), лікаря акушер-гінеколога екстреної допомоги акушер-гінекологічного відділення (0,25 ставки), лікаря акушер-гінеколога поліклінічного відділення (0,5 ставки), оскільки якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу (частина четверта статті 32 КЗпП України).
Щодо стягнення різниці між середньомісячною середньою заробітньою платою за час виконання нижчеоплачуваної роботи та фактично нарахованої заробітньої плати при виконанні нижче оплачуваної роботи роботи за мінусом загальнообовязкових податків та зборів відповідач не заперечує, про що зазначено у його відзиві на апеляційну скаргу позивачки, тому відповідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України  апеляційним судом не перевіряється.
Крім цього, суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що підлягає стягненню втрачений заробіток у розмірі 62 251,20 грн за час виконання нижчеоплачуваної роботи, оскільки суперечать положенням статті 235 КЗпП України, які передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним і не передбачає виплати різниці в заробітку в разі зміни істотних умов праці, зокрема встановлення неповного робочого часу при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).
Розмір моральної шкоди у сумі 5 000 грн визначено судом першої інстанції з дотриманням принципу співмірності, розумності, справедливості та з урахуванням конкретних обставин справи, з яким також погоджується й суд апеляційної інстанції.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди у розмірі 80 000 грн, оскілки відповідно до статей 12, 81 ЦПК України позивачкою не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Віддтак, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Разом з тим, додаткове рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2022 року щодо відмови у стягненні витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню з огляду на таке.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання норм частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судому складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судуу постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Враховуючи наведене, відмова суду у відшкодуванні витрат понесених позивачкою за надання правничої допомоги за відсутністю документа про фактичну оплату такої допомоги є незаконною.
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 , понесених у суді першої інстанції, її представник разом з відзивом на апеляційну скаргу надав такі документи: договір про надання правової допомоги від 31 липня 2020 року; акт детального опису послуг, наданих ОСОБА_1 в рамках договору про надання правової допомоги від 31 липня 2020 року та копію квитанції про оплату таких послуг в сумі 5 000 грн та 2 000 грн; договір про надання правової допомоги від 26 січня 2022 року; акт детального опису послуг, наданих ОСОБА_1 в рамках договору про надання правової допомоги від 26 січня 2022 року та квитанцію про оплату 3 000 грн наданих послуг в апеляційному суді; копію ордера на надання правової допомоги від 04 серпня 2020 року, від 28 січня 2022 року та документи, що підтверджують направлення відзиву у спорі з КНП «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області.
Водночас представником відповідача не подано письмових заперечень щодо розміру стягнення витрат на правничу допомогу, або їх неспівмірності заявлених представником ОСОБА_1 витрат.
Отже, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з КНП «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої та апеляційної інстанції, та відмову у стягненні інших витрат.
Керуючись ст. 374, 375, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської області Крупи Володимира Михайловича та представника ОСОБА_1 адвоката Савчука Романа Романовича залишити без задоволення. Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2021 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Савчука Романа Романовича подану на додаткове рішення задовольнити. Додаткове рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2022 року скасувати й стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Галицька лікарня» Галицької міської ради Івано-Франківської обл. на користь ОСОБА_1 , місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 - 7 000 грн (сім тисяч гривень) витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та 3 000 грн (три тисячі гривень) витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 31 травня 2022 року. 

Судді:                                                         В.Д.Фединяк
                                                                       Л.В.Василишин
І.О.Максюта