ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 547/955/21  Номер провадження 22-ц/814/1022/22	Головуючий у 1-й інстанції Харченко  В. Ф.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л., 
імена (найменування) сторін:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на заочне рішення Семенівського районного суду Полтавської області, ухвалене 12 січня 2022 року, у складі судді Харченка В.Ф.
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 27852,43 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що згідно виконавчого провадження ВП № 39067724 Київського ВДВС у м. Полтаві з примусового виконання виконавчого листа Семенівського районного суду Полтавської області від 25.09.2003 АЄ-40 2003, відповідач ОСОБА_2 повинен сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення останньою повноліття.
Вказала, що відповідач свій обов`язок зі сплати аліментів належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість зі сплати аліментів за період з лютого 2015 року по 05.08.2019 року у сумі 101478,83 грн. Відповідно до ст. 196 СК України просила стянути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів з вказаної суми у розмірі 27852,43 грн.
Заочним рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 12 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5000,00 грн. В  іншій  частині  у  задоволенні  позову  відмовлено. 
Рішення суду вмотивоване тим, що зважаючи на ту обставину, що дочка ОСОБА_3 із вересня 2018 року проживає із відповідачем у м. Полтава, де навчається у ВУЗі, і досягла повноліття, тобто більше року протягом якого на користь позивача мають стягуватися аліменти для дочки дочка проживає із їх платником (батьком) і, поза розумним сумнівом фактично перебуває на його утриманні (забезпечення житлом, побутових та навчальних потреб тощо) тому з урахуванням вказаного сімейного стану платника аліментів розмір неустойки підлягає зменшенню до 5000,00 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила позивач ОСОБА_1 , просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги є ідентичні доводам позовної заяви. Вказано, що дочка сторін, ОСОБА_3 , до вересня 2018 року проживала в смт. Семенівка разом з позивачем. Будь-яких доказів того, що дочка перебуває на утриманні відповідача, ним надано не було. 
Від відповідача ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
Відзив мотивований тим, що дочка ОСОБА_3 починаючи з серпня 2018 року постійно проживає з ним та перебуває на його утриманні. Починаючи з грудня 2021 року він повністю оплачує навчання доньки у Полтавському національному педагогічному університеті ім. В.Г. Короленка. Окрім того, вказав, що має поганий стан здоров`я, а саме, значні порушення у поперековому відділі хребта, асептичний некроз голівки лівого стегна. 
До відзиву додане пояснення дочки ОСОБА_3 , де вказала, що починаючи з серпня 2018 року вона проживає разом з батьком ОСОБА_2 та перебуває на повному його забезпеченні, починаючи з грудня 2021 року він щомісяця дає їй гроші, які вона перераховує за навчання.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення, ухвалене у справі, повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у м. Полтаві перебувало виконавче провадження № 39067724 з примусового виконання виконавчого листа виданого Семенівським районним судом Полтавської області від 25.09.2003 АЄ-40 2003, згідно якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягали стягненню аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.
Згідно розрахунку старшого державного виконавця Київського ВДВС у м. Полтаві Литвин А.В., відповідач ОСОБА_2 станом на 05.08.2019 р. має заборгованість зі сплаті аліментів у розмірі 101478,83 грн. (а. с. 10-11).
На підставі даного розрахунку державного виконавця, позивачем ОСОБА_1 було здійснено розрахунок розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів ОСОБА_2 , яка становить 27852,43 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорений. 
Місцевий суд, враховуючи сімейний стан ОСОБА_2 , зокрема, те, що з вересня 2018 року дочка сторін ОСОБА_3 проживає разом з ним та відповідно перебуває на його утриманні, прийшов до висновку про необхідність зменшення розміру неустойки за прострочення сплати аліментів.
Колегія суддів, погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Згідно із частиною третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Відповідно до статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.
Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц, неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).
Системне тлумачення вказаних норм дає підстави дійти висновку, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то у платника аліментів відсутня вина у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670сво19.
Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Згідно із роз`ясненнями викладеними у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як встановлено місцевим судом та не заперечується сторонами, дочка ОСОБА_3 з серпня 2018 року проживає разом з батьком ОСОБА_2 та знаходиться на його утриманні. 
Відповідно до розрахунку розмір неустойки за прострочення сплати аліментів, був розрахований позивачем за період з лютого 2015 року по серпень 2019 року, тобто включає в себе період коли дочка ОСОБА_4 перебувала на утриманні платника аліментів ОСОБА_2 .
Таким чином, місцевий суд прийшов до обгрунтованого висновку, про необхідність зменшення суми неустойки за прострочення сплати аліментів, враховуючи вищевказані обставини по справі.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не спростувала даний висновок місцевого суду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи справу повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 12 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: С.А. Гальонкін

Г.Л. Карпушин