Постанова
Іменем України                                     
 
22 серпня 2022 року                                                                            
м. Київ
 
справа № 761/9413/20
провадження № 61-1325 св 22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:  Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., 
Коломієць Г. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), 
третя особа - Офіс Генерального прокурора,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 серпня 
2020 року у складі судді Чередніченко Н. П. та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 рокуу складі колегії суддів: 
Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) (далі - ТОВ «МК ТРК» (ICТV)), третя особа - 
Офіс Генерального прокурора, про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною, відшкодування моральної шкоди. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 25 вересня 2016 року старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області розпочато досудове розслідування 
у кримінальному провадженні № 12016040000000749 за ознаками вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого статтями 115 (умисне вбивство), 348 (посягання на життя працівника правоохоронного органу, члена громадського формування з охорони громадського порядку 
і державного кордону або військовослужбовця) КК України, він був затриманий, йому пред`явлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення. 27 вересня 2016 року йому обрано запобіжний захід 
у вигляді тримання під вартою. У подальшому відносно нього прокурором затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні за частиною першою статті 263, частиною третьою статті 262, статтею 348, пунктом 1 частини другої статті 115, частиною другої статті 15, пунктом 13 
частини другої статті 115 КК України, який скеровано до суду. 
Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2018 року його визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 263, частиною третьою статті 262, статтею 348, пунктом 1 частини другої статті 115, частиною другої статті 15, пунктом 13 частини другої статті 115 КК України, за сукупністю злочинів (частина перша статті 70 КК України) призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна (справа № 203/232/17).
Вказував, що 26 вересня 2016 року в ефірі програми «Свобода слова» 
на телеканалі ТОВ «МК ТРК» (ICТV),за участю Головного військового прокурора України Матіоса А. В., обговорювалися трагічні події, які мали місце 25 вересня 2016 року, щодо вбивства двох поліцейських у місті Дніпрі. Своїм виступом прокурор  Матіос А. В. розповсюдив неправдиву інформацію та звинуватив його у злочинних діях, що не відповідало дійсності та було брехнею, зокрема, що він: «… вчинив злочин…», «… покидьок…», «… який вчора безжально стріляв у жінку та чоловіка…», «… холоднокровно стріляв серед білого дня по поліцейським…», «…мерзота…», «… остання мерзота…». 
Указана інформація є неправдивою, принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Такі висловлювання прокурора Матіоса А. В. сформували громадську думку про його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, хоча на той час кримінальне провадження було на стадії досудового розслідування. Поширена прокурором недостовірнаінформація розміщена в мережі Інтернет за посиланням: https://youtu.be/4сІРТВxTVAA, тобто доступна для перегляду необмеженого кола осіб.
Позивач посилався на порушення державними органами прямої законодавчої заборони на використання імені підозрюваної 
чи обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї, що не може тлумачитися як критика у засобах масової інформації чи висвітлення слів та вчинків, а є порушенням гарантованої 
частиною першою статті 62 Конституції України презумпції невинуватості. Вищевказане є порушенням частини другої статті 296 ЦПК України 
(право на використання імені), так як він згоди на таке на давав.
Зазначав, що поширена прокурором під час телеефіру недостовірна інформація стосовного нього принижує його честь та гідність, чим йому завдано моральну шкоду, яку він оцінив у розмірі 1 000 000,00 грн.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд: визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, вищевказану інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 під час прямого ефіру програми «Свобода слова», що транслювалася каналом 
ТОВ «МК ТРК» (ICТV); визнати всю інформацію, поширену 26 вересня 
2016 року під час прямого ефіру програми «Свобода слова», 
що транслювалася каналом ТОВ «МК ТРК» (ICТV),такою, що порушує його немайнове право на недоторканість ділової репутації; зобов`язати ТОВ «МК ТРК» (ICТV)не пізніше 15 днів з моменту набрання рішення законної сили повідомити в ефірі про прийняте судове рішення; стягнути з ТОВ «МК ТРК» (ICТV) на його користь 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 серпня 
2020 року, розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, 
що позивач уважав недостовірними окремі фрази з сюжету на каналі 
ТОВ «МК ТРК» (ICТV), витягнуті із контексту, однак не надав доказів того, 
що всі висловлювання стосувалися саме позивача і вони є недостовірними.
При цьому деякі висловлювання є оціночними судженнями, а інші фрази, 
які використані в телепередачі, підтверджуються офіційними документами, зокрема, вироком суду, тобто містять під собою фактичне підґрунтя.
Крім того, районний суд указав, що особа у разі порушення її особистих немайнових прав має право на відповідь, яким позивач не скористався (стаття 277 ЦК України). 
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, суд першої інстанції зробив висновок про те, що метою сюжету й поширення відповідної інформації був значний суспільний інтерес громадськості до трагічних подій, які відбулися 
25 вересня 2016 року у місті Дніпрі, що є виправданим. ОСОБА_1 
не надав суду доказів, що поширення вищезазначеної інформації завдало шкоди його діловій репутації.
У зв`язку з цим, відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу.
Судом першої інстанції враховано положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а також застосовано релевантні прецедентні рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). 
Оскільки суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 по суті пред`явлених ним позовних вимог, то вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, яка прийнята у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду 
міста Києва від 25 серпня 2020 року - без змін. 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана 
їм належна правова оцінка, а висновки районного суду підтверджуються матеріалами справи. 
Апеляційний суд до спірних правовідносин застосував Конституцію України, ЦК України, закони України: «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», «Про інформацію», 
«Про телебачення та радіомовлення», а також статтю 10 Конвенції, прецедентну практику ЄСПЛ, врахував відповідну судову практику Верховного Суду, роз`яснення, викладені у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».
Суд апеляційної інстанції вказав, що позивач не звертався до відповідача 
з вимогою надати копію запису ефіру програми «Свобода слова» телевізійного каналу ТОВ «МК ТРК» (ICТV) за 26 вересня 2016 року, 
не посилався на ці обставини у позовній заяві та апеляційній скарзі, а тому наданий позивачем диск із записом програми не може бути належним 
та достатнім доказом на підтвердження поширення відповідачем оспорюваної інформації.
При цьому інформація, яку просив визнати недостовірною позивач, 
за доводами самого позивача, поширена прокурором Матіосом А. В. 
у прямому ефірі на каналі ТОВ «МК ТРК» (ICТV), проте останній 
не є працівником ТОВ «МК ТРК» (ICТV). Тобто відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача спростувати висловлені прокурором відомості (частина четверта статті 277 ЦК України). ОСОБА_1 не заявив позовних вимог до прокурора, чи до юридичної особи, посадовою особою якої 
був останній.
Апеляційний суд відхилив посилання ОСОБА_1 про те, що на час поширення прокурором інформації кримінальне провадження відносно нього перебувало на стадії досудового розслідування, він не був визнаний винним у вчиненні злочинів, оскільки вказане не позбавляє засоби масової інформації та громадськість можливості в обговоренні й висвітленні питань, що мають суспільно важливе значення. Висвітлена у програмі інформація містить відомості про події, що мали суспільне значення та викликали суспільний резонанс, так як стосуються питань громадського правопорядку.
Оскільки відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , заявлених до ТОВ «МК ТРК» (ICТV), про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, не підлягає задоволенню й похідна вимога про відшкодування моральної шкоди.
Крім того, апеляційним судом не встановлено порушень районним судом норм процесуального права, про які вказував позивач, так як районним судом розглянуто справу відповідно до вимог ЦПК Україний позивачем 
не було додано до позовної заяви клопотання про розгляд справи 
у судовому засіданні з повідомленням сторін.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у січні 2021 року, 
з урахуванням її уточненої редакції, ОСОБА_1 , посилаючись 
на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 
частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 31 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху 
з наданням строку для усунення її недоліків, а саме: запропоновано заявнику надати суду уточнену касаційну скаргу із зазначенням підстав касаційного оскарження, визначених частиною другою статті 389 
ЦПК України; запропоновано надати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, 
що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
У наданий судом строк ОСОБА_1 надіслав матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2022 року заяву 
ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено. Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 
2021 року. Відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 761/9413/20 із Голосіївськогорайонного суду 
міста Києва. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги 
та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У травні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій 
не врахували, що поширена прокурором неправдива інформація в ефірі програми «Свобода слова» на телеканалі відповідача 26 вересня 2016 року, на підтвердження чого надано диск із записом програми, порушує його особисті немайнові права, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки формує громадську думку про його винуватість 
у вчиненні кримінальних правопорушень, хоча на той час кримінальне провадження було на стадії досудового розслідування. При цьому недостовірна інформація розміщена в мережі Інтернеті, тобто вона доступна необмеженому колу осіб. 
Вважає, що відповідні висловлювання прокурора порушують презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України), право на використання його імені (частина друга статті 296 ЦПК України).
Зазначає, що суди не надали належної правової оцінки диску запису програми, не застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, зробили помилковий висновок про те, що спірна інформація є оціночними судженнями, оскільки суд не наділений такими повноваженнями. Вказане питання вирішується виключно судовою семантико-текстуальною (лінгвістичною) експертизою, проте у задоволенні відповідного його клопотання апеляційний суд безпідставно відмовив.  
Вважає, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувся упереджено, 
а суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції формально, без перевірки усіх доказів, не відреагував на численні процесуальні порушення районного суду, зокрема й те, що він не отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі, не повідомлявся 
про дату, час і місце розгляду справи.
При цьому посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу 
 
У травні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного 
Суду надійшли відзиви ТОВ «МК ТРК» (ICTV) та представника Офісу Генерального прокурора на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в яких вказується про необґрунтованість касаційної скарги останнього, тому просять залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - 
без змін. 

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 
частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, 
якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                               і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи                           чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної                в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, 
що регулює спірні відносини.
У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе 
і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, 
а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно зі статтею 68 Конституції Україникожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституціїта законів України, не посягати на права 
і свободи, честь і гідність інших людей.
Положеннями частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію 
та практику ЄСПЛ як джерело права.
Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право 
на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації.
Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 
ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі 
у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної 
чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів 
масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, 
в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності 
або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, 
яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них 
не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно 
і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. 
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які 
не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, 
що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема 
з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події 
та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття 
чи заперечення через думки і погляди особи. 
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. 
Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності 
або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати 
чи непокоїти.
Як зазначено у рішенні ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 
08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином 
або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості 
й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів 
та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками 
якого погодився й суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно виходив із того, 
що  ОСОБА_1  не доведено протиправності дій відповідача 
та відповідно порушення його особистих немайнових прав унаслідок поширення прокурором Матіосом А. В. спірної інформації. 
Крім того, позивачем не доведено, що така інформація є твердженнями 
про факти, а не оціночними судженнями.
Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, обґрунтовано вказали про те, 
що частина висловлювань, які позивач уважає недостовірними, 
є оціночними судженнями, а деякі фрази, які використані в телепередачі, підтверджуються офіційними документами (матеріалами досудового розслідування, вироком суду), тобто містять під собою фактичне підґрунтя.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» 
від 15 жовтня 2010 року у підпункті «g» пункту 46 суд зазначив, 
що повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and 
The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, пункт 59, Series A no. 216). 
У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі «Педерсен і Баадсгаард 
проти Данії», пункт 77, ECHR 2004-XI; рішення у справі Торгейр Торгейрсон проти Ісландії (Thorgeir Thorgeirson v. Iceland) від 25 червня 1992 року, 
пункт 65, Series A, no. 239; рішення у справі «Джерсільд проти Данії», 
пункт 35, Series A, no. 298).
Законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими (рішення 
від 23 вересня 1994 року у справі «Йерзільд проти Данії» (Jersild v. Denmark), та рішення у справі «Тома проти Люксембургу» (Thoma v. Luxembourg), 
заява № 38432/97).
У сюжеті з оспорюваною інформацією висвітлювалися події, що мають суспільне значення, так як стосуються питань громадського правопорядку. 
При цьому інформація, яку позивач просив визнати недостовірною, була розповсюджена до зазначеної ним дати виходу в ефірі програми «Свобода слова», про що ведучим програми зазначалося з посиланням на відповідні джерела. 
Колегія суддів наголошує, що у даній категорії справ відповідач не повинен доводити правдивість оціночних суджень, думок чи переконань, які не можуть бути предметом судового захисту на підставі статті 277 
ЦК України, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, 
не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.
Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов'язана доводити їх правдивість, оскільки 
це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.
Суди попередніх інстанцій правильно вирішили спір, виходячи зі складу осіб, залучених до участі у справі саме позивачем, оскільки в силу вимог процесуального закону на позивача покладено обов`язок визначати відповідача (відповідачів) у справі. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. 
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду 
від 04 липня 2018 року у справі № 752/19715/14-ц (провадження 
№ 61-9427св18), який враховано судом першої інстанції при вирішенні спору.
Верховний Суд зазначає також про значний суспільний інтерес щодо особи позивача та трагічних подій, які мали місце 25 вересня 2016 року 
у місті Дніпрі.
Крім того, статтею 29 Закону України «Про інформацію» передбачено, 
що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона 
є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду 
від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
Посилання позивача на те, що висловлювання прокурора Матіоса А. В. сформували громадську думку про його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, хоча на той час кримінальне провадження було на стадії досудового розслідування й судом ще не винесено рішення 
про його винуватість у відповідному кримінальному провадженні, 
не свідчать про наявність підстав для задоволення цього позову, оскільки за таких обставин засоби масової інформації та громадськість 
не позбавлені можливості в обговоренні і висвітлені питань, що мають суспільно важливе значення.Висвітлена у телепрограмі інформація містить відомості про події, що мають суспільне значення та викликають суспільний резонанс, так як стосуються питань громадського правопорядку. Тому суспільство має бути обізнаним та ознайомленим з такою інформацією.
Указане не є порушенням презумпції невинуватості (62 Конституції України), чи права на використання імені (частина друга статті 296 ЦПК України).
Разом із цим, Верховний Суд, з урахуванням положень статті 6 
Закону України «Про доступ до судових рішень», зазначає й те, 
що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 16 березня 2020 року
у справі № 203/232/17 (провадження № 51-6158км19) вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року щодо 
ОСОБА_1 залишено без змін.
У справі, яка переглядається, слід враховувати й те, що трагічні випадки загибелі людини, зокрема й смерть працівників правовохоронного органу під час виконання ними своїх службових обов`язків, є суспільно значимими та мають великий резонанс, відомості про них обов`язково підлягають поширенню, у тому числі у засобах масової інформації, та осмисленню, 
у тому числі особами, які обіймають публічні посади, оскільки лише за таких умов може бути досягнуто недопущення їх повторювання, та ступінь серйозності сприйняття критичних висловлювань будь-якою особою, ім`я якої згадано у відповідній статті, не є підставою для застосування приписів частини першої статті 277 ЦК України.
ЄСПЛ указує, що «у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (Ukrainian Media Group v. Ukraine, № 72713/01, § 41, 42, ЄСПЛ, 29 березня 2005 року).
У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» (рішення від 31 липня 2007 року) ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства 
та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої 
статті 10 Конвенції, вона стосується не лише «інформації» або «ідей», 
які сприймаються схвально або вважаються необразливими, 
або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують 
або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».
Отже, чинним законодавством не передбачено можливість притягнення 
до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, 
як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів 
і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені 
на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами мають бути толерантними 
до різкої, навіть некоректної критики.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: 
від 24 березня 2021 року у справі № 428/3780/20-ц (провадження 
№ 61-319св21), від 24 червня 2021 року у справі № 552/1030/20 (провадження № 61-18186св20). 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин 
суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 
ЦПК України).
З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій зробили правильні висновки по суті вирішення спору й обґрунтовано відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Наведені у касаційній скарзі доводи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставними, вони були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
При цьому порядок подання доказів регламентовано нормами ЦПК України (статті 81-84 ЦПК України), як і перелік документів, що додаються 
до позовної заяви (стаття 177 ЦПК України).  
У силу положень статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом, 
а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій 
(частина четверта статті 12 ЦПК України). 
При цьому з позовом у даній справі звернувся до суду ОСОБА_1 , апеляційний перегляд здійснювався саме за його апеляційною скаргою, 
він звертався до суду першої інстанції та до суду апеляційної інстанції 
з відповідними процесуальними заявами, тобто реалізував свої процесуальні права. Порядок розгляду справи у судах попередніх інстанцій не створив йому перешкод для реалізації його процесуальних прав.
Крім того, у задоволенні клопотання позивача про призначення у справі судової семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи судом апеляційної інстанції обґрунтовано відмовлено протокольною ухвалою 
від 06 липня 2021 року (а. с. 14-15, т. 2). При цьому доводи касаційної скарги про те, що визначення, чи є певна інформація оціночною визначається лише висновком вказаноїекспертизи, є помилковими і не узгоджуються 
з нормами ЦПК України щодо інституту доказування, зокрема 
статей 77-81, 89. 
Колегія суддів звертає увагу заявника касаційної скарги, що, з урахуванням установлених у цій справі обставин, не вбачається неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права 
й зроблені судами висновки узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у даній категорії справ, яка є сталою та сформованою, застосовані правові позиції є релевантними до спірних правовідносин. 
У зв`язку з цим, безпідставними є доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права 
у подібних правовідносинах.
Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести 
до неправильного вирішення справи. 
Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 
ЦПК України судами попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться 
до незгоди з висновками судів і переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
ЄСПЛ указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно 
від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, 
та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, 
№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки надана оцінка всім важливим аргументам сторін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані 
судові рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом 
не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити 
без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць