Постанова
Іменем України
 
20  червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 753/10894/20
провадження № 61-20450св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України»,
відповідач - ОСОБА_1, 
третя особа - Державний комітет телебачення і радіомовлення України,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року у складі судді Коренюк А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П., 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2020 року Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (далі - ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України»), назва якого змінена на Акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (далі - АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», АТ «НСТУ», телерадіокомпанія) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Державний комітет телебачення і радіомовлення України, в якому просило виселити відповідача    з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.
Позов мотивовано тим, що 15 листопада 2001 року між ПАТ «Національна телекомпанія України» та співробітником ОСОБА_2 (зміна прізвища після укладення шлюбу ОСОБА_1 ) укладено договір про користування службовим жилим приміщенням, згідно умов якого позивач передав відповідачу                          у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_1 , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру                   від 11 вересня 2001 року. 
При вселенні відповідачки до службової квартири ордер не видавався. 
У пункті 2.2.8 договору передбачено, що у разі припинення трудових відносин з Телекомпанією відповідач зобов`язується виселитися з квартири з усіма особами, які з ними проживають. В такому випадку відповідач зобов`язався звільнити квартиру з часу припинення трудових відносин.
Наказом від 21 червня 2016 року № 363-к ОСОБА_1 звільнено з 30 червня  2016 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме за скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40                         КЗпП України.
З метою встановлення статусу квартири АДРЕСА_1 позивач звернувся до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, яка листом від 16 квітня 2020 року повідомила, що зазначена квартира значиться як службова.
Пунктом 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Радою Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 передбачено, що на підставі рішення про надання службового приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянину спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. 
За зверненням позивача Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація повідомила, що ордери громадянам на право зайняття службових приміщень ПАТ «НСТУ» не видавались. У зв`язку із припинення трудових відносин відповідача з Телекомпанією відповідач мав виселитися з квартири з усіма особами, які з нею проживають. 
Разом з тим, відповідач у добровільному порядку відмовляється звільнити квартиру. Оскільки відповідач проживає у вказаному житловому приміщенні без належних правових підстав, вселилась до квартири без отримання відповідного ордеру, то її присутність в ньому є самоправною, а тому на підставі частини третьої статті 116, частини першої, частини другої статті 99 ЖК України вона підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду                             від 18 листопада 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що під час розгляду справи достеменно встановлено, що спірне житло відповідачу було надано саме як службове, а тому, не зважаючи на відсутність у неї відповідного спеціального ордеру, вона не може вважатися такою, що зайняла відповідне приміщення самовільно. За таких обставин посилання позивача на положення статей 99, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) є безпідставними.
Даючи оцінку пропорційності виселення відповідачів із належного позивачу житла суди дійшли висновку, що їх виселення із житла, не буде відповідати критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
ОСОБА_1 добросовісно пропрацювала в телерадіокомпанії більше 20 років, квартира де проживає відповідач є її єдиним житлом, вона є добросовісним наймачем.
З урахуванням правового статусу квартири, яка є службовою, стажу роботи ОСОБА_1 у телерадіокомпанії, який перевищує 20 років, підстави її звільнення з роботи (за скороченням штату та чисельності працівників) та заборону виселення із службового житла без надання іншого житлового приміщення, встановленого статтею 125 ЖК України, суд першої інстанції,               з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2021 року АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.
У травні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень, заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13,                   у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня  2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), від 12 червня 2019 року                    у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 04 вересня             2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19), у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 (провадження № 61-19252св19), у постанові Верховного Суду України від 12 червня                    2013 року у справі № 6-32цс13.
Судами не враховано, що між сторонами укладено цивільний договір, предметом якого є найм квартири. Оскільки ОСОБА_1 звільнено, вона втратила право користування квартирою і підлягає виселенню без надання їй іншого житла. 
Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Установивши, що АТ «НСТУ» категорично заперечує проти проживання у ньому відповідачів, які за його згоди вселилися у спірне житлове приміщення на період до припинення трудових відносин, тобто тимчасово, тоді як обставини, які надавали їм право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися з припиненням трудових відносин, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог про усунення йому перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.
Судами не застосовано до спірних правовідносин положення статті 391 та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, з урахуванням того, що застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК УРСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Крім того, судами обох інстанцій не співмірно та не пропорційно застосовано положення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.  
Відзив на касаційну скаргу відповідач до Верховного Суду не подав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
15 листопада 2001 між Національною телекомпанією України та його співробітницею ОСОБА_2 (зміна прізвища після укладення шлюбу ОСОБА_1 ) укладено договір № 149-38 про користування службовим жилим приміщенням, згідно умов якого позивач передав відповідачу у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_1 , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 11 вересня 2001 року (а. с. 8-9, 68-69).
Згідно з пунктом 1.1 договору квартира надається для проживання співробітника та членів його сім`ї. 
У пункті 2.2.8 договору обумовлено, що у разі припинення трудових відносин з телекомпанією співробітник зобов`язується виселитися з квартири з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Згідно з наказом від 21 червня 2016 року № 363-к ОСОБА_1 звільнено                  з 30 червня 2016 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
Відповідно до листа Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 значиться як службова. 
У якості підстави для виселення відповідача без надання іншого житла позивач посилається на те, що законне право на зайняття нею житла припинено, договір про користування жилим службовим приміщенням підлягає розірванню, а отже вона підлягає виселенню. 
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСРвстановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Частиною першою статті 118 ЖК УРСРвстановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. 
Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
За змістом статті 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема: 
- осіб, які  пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;
- осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;
Оскільки в силу статті 125 ЖК УРСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався, а також така пільга поширюється на осіб, які звільнені з роботи на відповідному підприємстві за скороченням чисельності чи штату працівників.
За правилом частини першої статті 126 ЖК УРСР надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.
Відповідно частини другої статті 114 ЖК УРСР надане громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.
За змістом наведених норм, зазначені у статті 125 ЖК УРСР, особи можуть бути виселеними виключно за умови надання іншого жилого приміщення, яке повинно знаходитись у межах того ж населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.
У справі, яка переглядається установлено, що ОСОБА_1 належить до категорії осіб, передбачених статтею 125 ЖК УРСР, які не можуть бути виселені із службових жилих приміщень без надання іншого житла, зокрема ОСОБА_1 працювала понад 20 років (з 15 жовтня 1993 року по 30 червня 2016 року) у телерадіокомпанії, яка у 2001 року надала їй службове житло у безстрокове користування, та була звільнена з роботи у цьому підприємстві за скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Установивши обставини, за наявності яких відповідач, в силу положень статті 125 ЖК УРСР не може бути виселена із службового житла без надання іншого житлового приміщення, а також, що вона є добросовісним наймачем спірної квартири, яка є її єдиним житлом та використовується нею як постійне місце проживання, у якому вона проживає з 2001 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтовано висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача із службового приміщення без надання їй іншого житла.
Наявність підстави, яка забороняє виселяти осіб без надання іншого жилого приміщення, при тому, що позивач ставить питання про виселення саме без надання іншого жилого приміщення, вказує на неможливість захистити права АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» у обраний у контексті даного позову спосіб.
Схожих за змістом висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26  січня 2022 року у справа № 753/10891/20 (провадження № 61-17588ск21), від 13 червня 2022 року у справі                              № 753/10023/20 (провадження № 61-13090св21).
Посилання на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня  2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження                       № 14-181цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14 (провадження № 14-473цс18), від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19), у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі  № 182/7347/18 (провадження № 61-19252св19) є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року                     у справі № 6-32цс13 необґрунтовані, оскільки стосуються інших норм матеріального права.
За своїм змістом усі доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку позивача свідчить про наявність підстав для виселення відповідачів із спірної службової квартири без надання іншого житла. Проте такі аргументи були предметом належної перевірки судами попередніх інстанцій та спростовані під час розгляду справи з посиланням на факти і обставини, установлені на підставі оцінки зібраних                у справі доказів.  
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій розглянули справу в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та дали належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу статті 400               ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           І. А. Воробйова 

  Р. А. Лідовець  

  Ю. В. Черняк