ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року 
м. Київ

cправа №  909/484/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:  
Багай Н. О. - головуючого, Берднік І. С., Дроботової Т. Б., 

за участю помічника судді, який виконує обов`язки секретаря судового засідання, - Бойчук А. П., 

за участю представників сторін:
позивача - Малети А. І. (адвоката, в режимі відеоконференції),
відповідача - Федор М. М. (самопредставництво, в режимі відеоконференції),
прокурора - Семенчука М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 (колегія суддів: Кордюк Г. Т. - головуючий, Кравчук Н. М., Плотніцький Б. Д.) і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 29.09.2021 (суддя Стефанів   Т.   В.) у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"
до Долинської міської ради Івано-Франківської області 

за участю Івано-Франківської обласної прокуратури 

про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (далі - ПАТ "Укрнафта") звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Долинської міської ради про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки площею 19,1995 га, що є частиною земельної ділянки 47,0733 га з кадастровим номером 2622010100:01:030:0013 для розміщення та обслуговування 23-х діючих свердловин: №№ 715, 524, 612, 113, 328, 309, 916, 812, 112, 905, 327, 317, 307, 118, 911, 753, 278, 644, 206, 705, 237, 308, 704 (далі - свердловини) у редакції, запропонованій позивачем.

1.2. Заявою від 12.07.2021 позивач уточнив позовні вимоги, а саме просив визнати укладеним договір оренди земельної ділянки площею 12,9878 га. Позивач додав проект договору до заяви, яка прийнята судом до розгляду.

1.3. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що у зв`язку з ліквідацією трьох свердловин №№ 283, 606, 803 та закінченням 26.11.2017 терміну договору оренди № 2/3-3/69-ОР/961/05-ОР, позивачу для обслуговування решти 23-х свердловин необхідна земельна ділянка меншої площі - 12,9878 га, проте відповідач ухиляється від передачі в оренду земельної ділянки меншої площі. Позивач звертався до міської ради з проханням надати дозвіл на поділ земельної ділянки площею 47,0733 га з кадастровим номером 2622010100:01:030:0013 (далі - земельна ділянка) та на розробку технічної документації на земельну ділянку меншої площі, проте отримав відмову від Долинської міської ради в наданні згоди на поділ земельної ділянки, а також відмову в укладенні договору оренди на земельну ділянку меншої площі. Позивач вважає, що відповідач своїми рішеннями, діями та бездіяльністю порушує його право отримати правовстановлюючий документ на право користування земельною ділянкою, необхідною для розміщення та обслуговування діючих 23-х свердловин, у зв`язку з чим звернувся в суд за захистом порушеного права з позовом про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки площею 19,1975 га (згідно з уточненнями 12,9878 га).

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 29.09.2021, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.01.2022, у задоволенні позову ПАТ "Укрнафта" відмовлено. 

2.2. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що відсутність рішення Долинської міської ради про передачу позивачеві в оренду земельної ділянки для   розміщення та обслуговування свердловин, тобто відсутність волевиявлення орендодавця на виникнення орендних земельних правовідносин, виключає можливість передачі цієї земельної ділянки в користування ПАТ "Укрнафта" шляхом укладення з ним відповідного договору оренди.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначила, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про визнання укладеним договору оренди землі в судовому порядку за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування є правильними та такими, що відповідають чинному законодавству. 

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. ПАТ "Укрнафта" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 29.09.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.01.2022, ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовну заяву ПАТ "Укрнафта" та визнати укладеним договір оренди земельної ділянки площею 12, 9878 га, що є частиною земельної ділянки для розміщення та обслуговування 23-х діючих свердловин, шламонакопичувачів, у редакції, викладеній у касаційній скарзі. 

3.2. Касаційна скарга з посиланням на пункти 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України   мотивована неправильним застосуванням та порушенням судами норм матеріального права, зокрема,   статті 19 Конституції, пункту 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", та відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права. ПАТ "Укрнафта" зазначає, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення постанови не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 16.06.2020 у справі № 689/26/17, від 20.01.2021 у справі № 318/1274/18, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 22.06.20212 у справі № 200/606/18. Скаржник також наголошує на порушенні норм процесуального права. ПАТ "Укрнафта" стверджує, що висновки судів попередніх інстанцій про відсутність рішення Долинської міської ради щодо укладення договору оренди земельної ділянки зроблені на підставі недопустимого доказу - листа від 11.05.2021 №   18/05-17/1579. На думку скаржника, міська рада не може вирішити питання щодо укладення/неукладення договору оренди та викласти своє рішення у формі листа, оскільки Долинською міською ради за результатами розгляду заяв щодо оформлення орендних правовідносин повинні ухвалюватися рішення.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури (далі - прокурор) просить касаційну скаргу ПАТ "Укрнафта" залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Прокурор зазначає, що підставами для відмови в укладенні договору стали відсутність сформованої земельної ділянки меншої площі та відсутність відповідного рішення про передачу в оренду земельної ділянки, а доводи скаржника щодо бездіяльності Долинської міської ради не заслуговують на увагу, оскільки вона діяла виключно у межах наданих законом дискреційних повноважень. 

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що між Долинською міською радою (орендодавець) та ПАТ "Укрнафта" (орендар) було укладено договір № 2/3-3/69-ОР/961/05-ОР від 01.07.2005 (далі - договір оренди), за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв у платне користування строком на 10 років земельну ділянку площею 47,0733 га, кадастровий номер 2622010100:01:030:0013,   для обслуговування 26 свердловин №№ 803, 715, 524, 260, 612, 113, 328, 309, 916, 812, 112,   905, 327, 283, 317, 307, 118, 911, 753, 278, 644, 206, 705, 237, 308, 104, які знаходяться у місті Долині.

4.2. У подальшому між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 від 15.07.2015, відповідно до умов якої строк дії договору оренди земельної ділянки поновлено на 2 роки, а також змінено нормативну грошову оцінку земельної ділянки та розмір орендної плати.

4.3. ПАТ "Укрнафта" направила 31.07.2017 Долинській міській раді лист № 11МГВ-2206, яким повідомила про намір повернути частину земельної ділянки площею 27,8738 га за договором оренди у зв`язку з тим, що на орендованій земельній ділянці, окрім свердловин, знаходяться болота, чагарники, пасовища, присадибні ділянки, які не використовувались та не використовуються у господарській діяльності позивачем, а також просило надати дозвіл на виготовлення нової технічної документації із землеустрою та укласти новий договір оренди земельної ділянки площею 19,1995 га.

4.4. Долинська міська рада 17.08.2017 прийняла рішення № 843-29/2017 про поновлення договору оренди земельної ділянки терміном на 5 років; зобов`язала ПАТ "Укрнафта" укласти угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки з дати прийняття рішення та провести його державну реєстрацію. Два примірники проекту додаткової угоди   № 2 до договору оренди направила на адресу позивача (лист № 55/05-17/18в від 02.10.2017). Позивач відхилив оферту відповідача та повернув примірники угоди без підписання (лист № 18юр-3086 від 20.10.2017).

4.5. 25.11.2017 позивач направив відповідачу акт приймання-передачі земельної ділянки з оренди у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди (лист №   11МГВ-3475 від 10.11.2017). Долинська міська рада вказаний акт не підписала, натомість звернулася до господарського суду з позовом про визнання укладеною додаткової угоди № 2 до договору оренди земельної ділянки. ПАТ "Укрнафта", в свою чергу, подало зустрічний позов про визнання припиненим 26.11.2017 договору оренди.

4.6. 16.05.2018 Господарський суд Івано-Франківської області ухвалив рішення, що набрало законної сили 12.06.2018, яким у позові Долинської міської ради та ПАТ "Укрнафта" відмовив. Підставою для відмови слугував факт встановлення судом обставин, що свідчили про припинення договору оренди земельної ділянки у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

4.7. Суди встановили, що договірні відносини між сторонами відсутні. Відповідач не приймав жодних рішень щодо укладення договору оренди земельної ділянки. 

4.8. Суди зазначили, що позивач звертався до Долинської міської ради з листами від 31.07.2017 № 11МГВ-2206, від 03.08.2016 № 11МГВ-2534, від 12.10.2017 №   11МГВ-3020, від 16.03.2018 №01/01/11/07/01/07-997, від 14.12.2018 №01/01/11/07/01/01-02/1-2979, від 02.07.2019 №01/01/11/07/01/01-02/2-760 про надання йому згоди на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 19,1995 га.

4.9. 23.04.2021 позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір оренди на меншу земельну ділянку площею 19,1995 га, що підтверджується листом № 35, до якого долучений проект договору. Відповідно до проекту договору оренди земельної ділянки його дія відповідно до частини 3   статті 631 Цивільного кодексу України застосовується з 01.01.2019 до правовідносин, які виникли між сторонами щодо використання орендарем земельної ділянки для розміщення та обслуговування 23-х діючих свердловин.

4.10. 11.05.2021 Долинська міська рада направила на адресу позивача лист №   18/05-17/1579, відповідно до якого відмовилась від укладення договору оренди та повернула вказаний договір без підпису. За змістом листа, підставами для відмови в укладенні договору слугували відсутність сформованої земельної ділянки меншої площі та рішення про передачу в оренду земельної ділянки, яку запропонував позивач.

5. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду

5.1. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2022 у справі № 909/484/21 визначено колегію суддів у складі: Багай Н. О. - головуючий, Дроботова Т. Б., Чумак Ю. Я.

Однак із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні". 

Розпорядженням заступника керівника апарату-керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 14.04.2022 № 29.3-02/716 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 909/484/21 у зв`язку з увільненням судді Чумака Ю. Я. від роботи на час виконання ним державних або громадських обов`язків у зв`язку із участю у добровольчому формуванні територіальної громади.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2022 для розгляду справи № 909/484/21 визначено колегію суддів у складі: Багай Н. О. - головуючий, Берднік І. С., Дроботова Т. Б.

5.2. З урахуванням Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", Указів Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 №   259/2022, від 18.05.2022 № 341/2022 з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду справи № 909/484/21 у розумний строк, тобто такий, що є необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи, з метою забезпечення своєчасного судового захисту.

5.3. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ "Укрнафта" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 29.09.2021 у справі №   909/484/21, відкрите з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, належить закрити, а касаційну скаргу ПАТ "Укрнафта" - залишити без задоволення з огляду на таке.

5.4. Предметом позову є матеріально-правові вимоги ПАТ "Укрнафта" про визнання укладеним договору оренди землі у редакції, викладеній позивачем.

5.5. Відповідно до частини 1   статті 638 Цивільного кодексу України   договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1   статті 640 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

5.6. Частиною другою   2 статті 16 Закону України "Про оренду землі"   визначено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому   Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

5.7. Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України   громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За змістом частини 1   статті 124 Земельного кодексу України   передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними   статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

5.8. Отже, укладенню договору оренди земельної ділянки передує волевиявлення власника земельної ділянки, яке реалізується шляхом прийняття ним як відповідним органом рішення про передачу в оренду земельної ділянки, за умови дотримання особою, яка виявила бажання її одержати, певної процедури, що визначена законодавством.

Аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 909/485/21 у подібних правовідносинах. 

5.9. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 32/563, відсутність рішення ради про передачу в оренду земельної ділянки, тобто волевиявлення орендодавця на виникнення орендних земельних правовідносин, виключає можливість передачі цієї земельної ділянки в користування (оренду) шляхом укладення відповідного договору оренди. 

Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень статті   116   і частини першої статті   124 Земельного кодексу України   при вирішенні спору про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки комунальної власності викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 17.01.2011 у справі № 35/390 (провадження № 3-66г10), для відступлення від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав. 

5.10. Судами встановлено, що земельна ділянка площею 19,1995 га, з урахуванням уточненої заяви - 12,9878 га, щодо оренди якої виник спір у цій справі, є частиною земельної ділянки 47,0733 га за кадастровим номером 2622010100:01:030:0013, що орендувалась позивачем до виникнення спірних правовідносин, а саме до 26.11.2017. Проте рішення ради про передачу в оренду земельної ділянки саме у розмірі 12,9878 га, тобто волевиявлення орендодавця на виникнення орендних земельних правовідносин, відсутнє, як і відсутній дозвіл власника земельної ділянки на вилучення частини земельної ділянки чи її поділ, в тому числі згода на розроблення технічної документації із землеустрою стосовно земельної ділянки площею 12,9878 га. Земельна ділянка щодо якої виник спір, не сформована. З урахуванням установлених обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки 12,9878 га. 

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України 

5.11. Касаційну скаргу з посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовано тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права та без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 16.06.2020 у справі № 689/26/17, від 20.01.2021 у справі № 318/1274/18, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 22.06.20212 у справі № 200/606/18. 

5.12. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, передбаченої цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.13. Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19. 

5.14. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваної постанови з огляду на таке.

5.15. На переконання скаржника, суди не врахували правову позицію, яку сформовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 16.06.2020 у справі № 689/26/17, від 20.01.2021 у справі №   318/1274/18, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 22.06.20212 у справі №   200/606/18 щодо загального принципу цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою земельною ділянкою, який надає право власнику об`єкта нерухомості, розташованого на земельній ділянці, вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою в тій частині, на якій розміщене нерухоме майно, та яка необхідна для обслуговування цього майна. 

5.16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №   910/18560/16 за позовом про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 01.11.2012 № 394/8678 "Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю "Будтехнології" земельної ділянки для будівництва житлового комплексу з вбудованими і прибудованими соціально-побутовими приміщеннями та паркінгом на вул. Онуфрія Трутенка, 3 у Голосіївському районі м. Києва"; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки; визнання відсутнім у відповідача права користування земельною ділянкою площею, за встановлених обставин суд касаційної інстанції залишив в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог. Суд касаційної інстанції, посилаючись на положення статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, зазначив, що "особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній". 

5.17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №   689/26/17 за позовом про визнання права власності на земельну ділянку, визнання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку недійсним, на яку посилається скаржник, Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15, від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 у справі № 6-253цс16 щодо застосування статті 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній у період із 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року), зазначивши у пункті 6.28: "При застосуванні положень   статті 120 ЗК України   у поєднанні з положеннями   статті 125 ЗК України   у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому   законом   порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього   право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності."

5.18. У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 318/1274/18 за позовом про визнання права власності на земельну ділянку наведена правова позиція, сформульована Верховним Судом України у постановах від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15, від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 у справі № 6-253цс16, про те, що "за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 Земельного кодексу України, особи, які набули право власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику (пункт 63)".

5.19. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.20212 у справі №   200/606/18 за позовом про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку; визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, на яку посилається скаржник, викладено висновок: "40. Внаслідок такого підходу існує значна кількість об`єктів нерухомості, які знаходяться у власності приватних осіб, розташованих на землях державної та комунальної власності, причому земельні ділянки під цими об`єктами можуть бути несформованими. Водночас намір законодавця подолати такий штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від землі не викликає сумніву. Тому в разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається."

5.20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №   903/1030/19 за позовом фізичної особи-підприємця Лешика Ігоря Івановича до Луцької міської ради про визнання поновленим договору оренди землі скаржник посилається на неврахування судами такого висновку: "57. У разі наявності в особи права власності саме на об`єкт нерухомості відсутність підстав для поновлення договору оренди землі за частиною шостою статті 33 Закону № 161-XIV не може бути перешкодою для реалізації такою особою права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування її об`єкта, а також для оформлення відповідних договірних відносин щодо цієї ділянки." 

5.21. Колегія суддів вважає, що спірні правовідносини, які були предметом розгляду у наведених скаржником справах №   910/18560/16, №689/26/17, № 318/1274/18, №   200/606/18, № 903/1030/19, не є подібними до правовідносин, які виникли у цій справі №   909/484/21, що розглядається, ні за предметом спору, ні за правовим регулюванням, ні за змістом спірних правовідносин. Так, предметом позову у цій справі № 909/484/21 є вимоги про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки, а спірним є наявність/відсутність підстав для визнання у судовому порядку договору оренди укладеним, тобто встановленню підлягають обставини наявності/відсутності волевиявлення орендодавця щодо виникнення орендних земельних правовідносин, існування предмета договору оренди, відповідність чинному законодавству істотних умов, викладених у проекті договору. Проте у наведених скаржником справах, зокрема справах №   910/18560/16, №689/26/17, № 318/1274/18, №   200/606/18, спір стосувався права власності на земельну ділянку/права користування земельною ділянкою, тому встановленню підлягала наявність/відсутність правових підстав для визнання за позивачами речових прав на земельні ділянки. Крім того, висновки, на які посилається скаржник, стосуються прав осіб, які є власниками/користувачами саме об`єктів нерухомого майна, оскільки саме на таких осіб поширюється право вимагати оформлення речових прав на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомості. 

5.22. Спірні правовідносини у справі № 903/1030/19, на відміну від справи № 909/484/21, що розглядається, виникли через відмову відповідача поновити договір оренди землі після закінчення строку його дії у зв`язку з відсутністю доказів про звернення позивача до відповідача за 30 днів до закінчення строку договору оренди землі з листом про намір поновити цей договір на той самий строк і на тих самих умовах, тобто у зазначеній справі досліджувалося питання щодо наявності/відсутності правових підстав для поновлення договору оренди, а не правові підстави для укладення нового договору оренди. 

5.23. Враховуючи наведене, після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального України судом касаційної інстанції встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, та на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними із правовідносинами у справі, що розглядається, тому колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ "Укрнафта", відкритого на цій підставі.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.24. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 

5.25. За змістом пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наведені положення спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Крім того, під час вирішення питання наявності/відсутності висновку Верховного Суду щодо питань застосування тих чи інших норм права процесуальний закон передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет їх подібності. 

5.26. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 19 Конституції України, пункту 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". 

Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій на підставі власної оцінки доказів дійшли висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недотриманням процедури надання в оренду земельної ділянки, де визначальним є відсутність відповідного рішення ради, а не оцінка дій Долинської міської ради щодо неприйняття такого рішення. Встановлені обставини справи свідчать про відсутність у Верховного Суду підстав для формування висновку у цій справі щодо застосування положень пункту 34 частини першої   статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Подібна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №   909/485/21 за позовом АТ "Укрнафта" до Долинської міської ради про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки за подібних правовідносин. 

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.27. Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини справи, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 

За змістом пункту 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права у вигляді обґрунтування рішення на підставі недопустимих доказів. 

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Отже, допустимість доказів визначається законністю джерел, умов і способів їх одержання. У той же час, суд відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України зобов`язаний оцінити належність, допустимість, достовірність та достатність доказів у справі, зокрема в їх сукупності, з огляду на їх зміст, вимоги закону та умови договорів та зробити обґрунтований висновок щодо доведеності або недоведеності обставин справи, які входять до предмета доказування. Проте, підставою для скасування судового рішення є порушення норм процесуального права у вигляді обґрунтування рішення саме на підставі недопустимих доказів

5.28. ПАТ "Укрнафта" стверджує, що висновки судів попередніх інстанцій про відсутність рішення Долинської міської ради щодо укладення договору оренди земельної ділянки зроблені на підставі недопустимого доказу - листа Долинської міської ради від 11.05.2021 №   18/05-17/1579. На думку скаржника, Долинська міська рада повинна ухвалювати рішення щодо земельних питань відповідно до положень статті 19 Конституції України, пункту 34 частини 1   статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях та не може оформити своє рішення щодо питання укладення/неукладення договору оренди у формі листа. 

5.29. Водночас, доводи скаржника у цій частині касаційної скарги зводяться до того, що суди не досліджували причини відсутності рішення органу місцевого самоврядування щодо укладення договору оренди, та до незгоди скаржника з висновком судів про відсутність волевиявлення власника земельної ділянки на оформлення орендних правовідносин, проте аргументів про недопустимість доказу - листа від 11.05.2021 №   18/05-17/1579 скаржник не наводить. 

5.30. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

6. Висновки Верховного Суду 

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

6.3. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду, після подання касаційної скарги.

6.4. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду, на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

6.3. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

6.4. За змістом статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.5. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, про неправильне застосування норми права, викладених у постановах Верховного Суду, не підтвердилися, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ "Укрнафта" в частині підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, необхідно закрити, а касаційну скаргу ПАТ "Укрнафта" залишити без задоволення.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 29.09.2021 у справі №   909/484/21, відкрите з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" залишити без задоволення.

3. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 29.09.2021 у справі №   909/484/21 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             Н. О. Багай

Судді                                                                                                          І. С. Берднік  
                                                                                                                                
                                                                                                                  Т. Б. Дроботова