Єдиний унікальний номер справи 753/19089/21
Провадження №22-ц/824/7375/2022

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 липня  2022 року                                                                                                  місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначила, що  протягом 14 років ОСОБА_1 працювала на посаді робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями відділення «Лівобережне» (двірником) у КП «Житло-сервіс», наказом № 160-к/тр від 20.08.2021 була звільнена на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України внаслідок виявленої невідповідності виконуваній роботі через стан здоров`я, який перешкоджає продовженню виконанню роботи. В липні 2021 року позивачу була встановлена інвалідність ІІІ групи терміном на 1 рік, позивач розуміє, що продовжувати виконувати роботу двірника з існуючими фізичними навантаженнями не має можливості, однак під час звільнення їй не було запропоновано інших вакансій, які б підходили їй за станом здоров`я, хоч вона про це і просила, а також не заперечувала щодо встановлення їй неповного робочого дня або тижня та створення відповідних пільгових умов праці. До того ж, виклику на засідання профспілкового комітету особисто не отримувала. Позивач вважає, що її звільнення пов`язане із бажанням керівництва позбутися позивача як працівника, оскільки вона має право на отримання службового житла. У зв`язку з наведеним, позивач понесла моральну шкоду у вигляді хвилювання та душевних страждань, а переймання через матеріальний достаток та відсутність роботи триває до сих пір.
У зв`язку з вищевикладеним  просила суд поновити її на роботі в КП «Житло сервіс», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до дня поновлення на роботі, моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. та судові витрати в сумі 4 000 грн.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 січня 2022 року в задоволені позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, щооскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
04.07.2022 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для частково задоволення апеляційної скарги. 
Під час розгляду справи судом встановлено, що наказом від 01.11.2007 № 526к ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду робітника з комплексного прибирання у відділенні №3 КП «Житло сервіс».
Наказом від 20.08.2021 № 160к/тр (далі Наказ про звільнення) ОСОБА_1 звільнено з посади робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями внаслідок виявленої невідповідності виконуваній роботі через стан здоров`я на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Звільненню ОСОБА_1 передували наступні події:
З довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААБ №795366 вбачається, що ОСОБА_1 з 21.07.2021 встановлена 3-тя група інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням на строк до 01.08.2022, визначені умови праці - легка підсобна праця, відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда, ОСОБА_1 встановлено діагноз «ускладнений остеохондроз».
Відповідно до протоколу проведення досліджень важкості та напруженості праці №48 від 17.02.2021, посада «робітник з комплексного прибирання» за показниками важкості трудового процесу умови праці відносяться до 2 класу важкості та оцінюються як допустимі, при цьому умови праці передбачать робочу позу стоячи 70% при нормативному значенні 60%.
Відповідно до протоколу проведення досліджень важкості та напруженості праці №43 від 17.02.2021, посада «прибиральник» за показниками важкості трудового процесу умови праці відносяться до 3 класу 1 ступеня та оцінюються як шкідливі.
З листа Дніпровської міжрайонної МСЕК №79 від 20.08.2021 вбачається, що ОСОБА_1 може працювати прибиральницею з протипоказаною важкою фізичною працею з скороченим об`ємом робіт.
Відповідно до Акту від 16.08.2021, ОСОБА_1 16.08.2021 було запропоновано отримати запрошення про участь у засіданні профспілкового комітету щодо розгляду питання про її звільнення, яке має відбутись 20.08.2021 об 11.00 год, від отримання якого ОСОБА_1 відмовилась.
Відповідно до Витягу з протоколу №106 від 20.08.2021, профспілковий комітет згідно з п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями надав згоду на звільнення ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції. 
Свою незгоду з ухваленим по справі рішенням апелянт обґрунтовував наступними обставинами:
Відсутністю у справі документу, що забороняв апелянту продовжувати працювати на займаній посаді за станом здоров`я. 
Дане твердження апелянта не може бути прийняте апеляційним судом. В ході розгляду справи судом було встановлено, що позивач ініціювала розгляд питання щодо можливості продовження трудових правовідносин з нею у зв`язку з встановленням їй інвалідності і неможливості через це продовжувати трудові правовідносини на тих умовах, які були до цього. Вказана обставина не заперечувалася і самим позивачем, яка про це зазначала у своїй позовній заяві. Крім того, відповідно до наданої самим позивачем довідки МСЕК, позивачу була дозволена лише легка підсобна праця.  Відповідачем в ході розгляду справи були представлені до суду протоколи проведення дослідження важкості та напруженості праці, за якими та посада, яку обіймала позивач, не може бути кваліфікована як посада з легкими умовами праці, а відноситься до посад з важкими умовами праці.
Відповідно до листа Дніпровської міжрайонної МСЕК №79 від 20.08.2021 року встановлено протипоказання для ОСОБА_1 важкої фізичної праці та необхідність скоротити об`єм робіт. 
Можливістю надання позивачу роботи з неповним навантаженням за скороченим об`ємом робіт і з неповним робочим днем позивач додатково обґрунтовувала незаконність зз її точки зору дій відповідача. В той же час жодним правовими нормами не встановлено обов`язку для відповідача в такого роду випадках приймати на роботу працівника на неповний робочий день або скороченою трудовою функцією в даних обставинах. Це відноситься до прерогативи самого роботодавця і не може бути в даному випадку встановлено в якості його зобов`язання. За таких умов, оцінивши відсутність необхідності залучення працівника з неповною зайнятістю, роботодавець не погодився з такою пропозицією позивача, що не може бути покладено у вину роботодавця.
В якості окремої групи доводів апеляційної скарги щодо незгоди апелянта з ухваленим по справі рішенням є її твердження щодо порушення процедури звільнення у зв`язку з неналежним отриманням роботодавцем згоди первинної профспілкової організації на це. Порушенням процедури в даному випадку позивач порушення порядку її повідомлення про засідання профспілкової організації.
Дане твердження також не може бути прийняте апеляційним судом в якості підстави для задоволення апеляційної скарги. В ході розгляду справи судом було встановлено, що питання про надання згоди на звільнення позивача було винесене на розгляд первинної профспілкової організацієї 12.08.2021 року. У зв`язку з неявкою на засідання позивача, розгляд даного питання було перенесено на 20.08.2021 року. 
В ході розгляду справи судом були допитані свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Свідок ОСОБА_2 повідомила, що разом з ОСОБА_3 ходила вручати повідомлення про засідання профспілкового комітету на 20.08.2021 року ОСОБА_1 . При цьому безпосередньо при врученні повідомлення ОСОБА_3 вона присутня не була. В той же час свідок ОСОБА_3 зазначив про повідомлення ним позивача про засідання профспілкового комітету на 12.08.2021 року через колегу останньої, а про засідання 20.08.2021 року - безпосередньо позивача особисто. При цьому остання відмовилася в тому, аби розписатися за отримання повідомлення.  
В судовому засідання суду першої інстанції було досліджено акт від 16.08.2021 року про відмову в отриманні позивачем повідомлення про засідання профспілкового комітету. За таких умов, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач була повідомлена про засідання профспілкового комітету, на якому було надано згоду на її звільнення.
При вирішенні даного питання колегія суддів апеляційного суду також звертає увагу і на те, що відповідно до положень ст.. 43 КЗпП надання згоди профспілкового організації на звільнення працівника або відсутність такої згоди не є абсолютною підставою для поновлення на роботі і має розглядатися з точки зору обґрунтованості такої позиції профспілкової організації.
Крім того положеннями ч. 9 ст. 43 КЗпП України прямо встановлено, що якщо розірвання трудового договору з працівником проведено роботодавцем без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.
З наведеного вбачається, що при вирішенні питання про обґрунтованість чи необґрунтованість звільнення працівника, вирішальним є надання профспілковій організації можливості висловити свою позицію з цього приводу задля можливості оцінки її обґрунтованості, а дотримання процедури отримання такої позиції профспілкового органу не має вирішального значення. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За таких умов, колегія суддів апеляційного суду розглядає справу в межах доводів, якими позивач обґрунтовує свої апеляційні вимоги.
Інші обставини справи та доводи позовної заяви були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали відповідну правову оцінку, з якою колегія суддів апеляційного суду погоджується по суті. В той же час, колегія судді погоджується з доводами апелянта щодо неналежності покладення судом на позивача обов`язку відшкодування судових витрат відповідача, а саме витрат на правову допомогу. 
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції стягнув з позивача на користь відповідача 11 100 грн. витрат на правничу допомогу. 
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням справи. До складу судових витрат по справі відносяться й витрати професійну правничу допомогу. 
Витрати на правничу допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв`язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі.
В порядку ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У першій заяві по суті спору - відзиві на позовну заяву відповідач зазначив про свої очікування понести 12 400 грн. витрат на правничу допомогу. На підтвердження своїх посилань надав до суду копію договору про надання правової допомоги з додатком №1, в якому встановлені розцінки послуг адвокатського об`єднання, та договір про залучення адвоката для надання послуг, його свідоцтво на право здійснення адвокатської діяльності. Інших доказів стосовно фактично понесених витрат на правову допомогу до суду першої інстанції на час вирішення справи представлено не було.
З аналізу наданого відповідачем договору про надання правової допомоги вбачається, що він є загальним і передбачає надання відповідачу юридичних послуг на загальну суму 2 100 000 грн. без ПДВ. При цьому надання кожної послуги щодо конкретної справи, щодо її вартості, обсягу фактично наданих робіт має встановлюватися відповідно до акту виконаних робіт. В той же час такого акту до суду представлено не було. Не містить регламентації вищевказаних обставин і додаток №1 до договору про надання правової допомоги про залучення адвоката для надання послуг, який також не містить ні посилання на конкретну справу, ні обсяг виконаних робіт, ні факт надання послуг.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Зважаючи на положення вищевказаної процесуальної норми, подання до суду доказів щодо фактичного понесення витрат на правничу допомогу вже після ухвалення судового рішення можливе виключно лише у разі, якщо до закінчення судових дебатів сторона зробила відповідну заяву про це. При цьому максимальний строк, протягом якого можуть бути подані такі докази, становить 5 днів після ухвалення рішення суду. 
В даній справи вказаної процедури стосовно згаданих вище актів виконаних робіт дотримано не було. За таких умов у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь відповідача вказаних судових витрат. 
Вже в ході розгляду справи апеляційним судом відповідач представив до суду акти виконаних робіт щодо надання адвокатських послуг у даній справі в суді першої інстанції. В той же час, оскільки при цьому не було дотримано передбачених ч. 8 ст. 141 ЦПК України строків, вказані документи не можуть враховуватися апеляційним судом. 
З аналогічних підстав, а саме ненадання актів виконаних робіт та відсутність заяви про надання їх на протязі 5 днів з дня проголошення апеляційним судом судового рішення, не підлягають до задоволення й заявлені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції  в частині стягнення з  ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмір 11 100 грн. з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у стягненні вартості таких витрат.В іншій частині підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 січня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» судових витрат у розмірі 11 100 грн. скасувати з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у стягненні вартості таких витрат.
В решті рішення залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько