Справа № 132/637/22
Провадження № 22-ц/801/1173/2022
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ставнійчук С. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Сопруна В. В.,
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Левченко Артем Олександрович, на ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 27 травня 2022 року, постановлену під головуванням судді Ставнійчук С. В. в місті Калинівка Вінницької області, зі складенням повного тексту судової ухвали 01 червня 2022 року, 
у справі № 132/637/22 за скаргою ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Заводнюк І. М.,

встановив:
У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Калинівського районного суду Вінницької області із скаргою на рішення, дії та бездіяльність старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Заводнюк І. М.
Скаржник оскаржує рішення про відмову у накладенні арешту та зверненні стягнення на корпоративні права боржника в статутному капіталі ФГ «Грушківецьке», яке оформлено листом від 22.02.2022 року за вих № 5169/2.3-22/2 та просить зобов`язати старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Заводнюк І. М. усунути порушення шляхом прийняття постанови про арешт та звернення стягнення на корпоративні права божника ОСОБА_2 в статутному капіталі ФГ «Грушківецьке».
Вимоги скарги мотивовані тим, що у провадженні відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) перебуває зведене виконавче провадження № 43669731 про стягнення з ОСОБА_2 на користь фізичних осіб, в тому числі ОСОБА_1 боргу у загальній сумі 8 420 576,15 грн. Його представником в рамках цього провадження подано старшому державному виконавцю вказаного відділу ДВС Заводнюк І. М. клопотання про накладення арешту та звернення стягнення на корпоративні права боржника у статутному капіталі ФГ «Грушківецьке». У зв`язку з відсутністю відповіді на його клопотання, 17.02.2022 представником начальнику відділу подано адвокатський запит, в якому заявлено прохання повідомити про результати розгляду зазначеного вище клопотання. 17.03.2022 представнику надійшов лише лист Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області від 22.02.2022 вих. № 5169/2.3 22/2, в якому вказувалося на відсутність правових підстав для накладення арешту та звернення стягнення на корпоративні права в статутному капіталі ФГ «Грушківецьке», проте постанова про відмову у задоволенні клопотання не винесена.
Вважає таке рішення державного виконавця, винесене за результатами розгляду поданого клопотання про відмову в накладенні арешту та зверненні стягнення на корпоративні права боржника оформлене у формі листа неправомірним, з підстав невідповідності такого рішення приписам ч. 1 ст. 48, ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 1 ч. 2 ст. 55, ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України. Також неприйняття рішення у формі постанови свідчить про неправомірність рішення про відмову у накладенні арешту та зверненні стягнення на корпоративні права боржника.
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 27 травня 2022 року скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, представник скаржника ОСОБА_1 - адвокат Левченко А. О. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною та невмотивованою, такою, що не ґрунтується на приписах процесуального законодавства, а також створює скаржнику перешкоди в доступі до правосуддя, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, оскільки 17.03.2022 представник стягувача отримав лист Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області від 22.02.2022 вих. № 5169/2.3 22/2, який був направлений простим поштовим відправленням 23.02.2022, отже, з 18.03.2022 почався перебіг процесуального строку для подання цієї скарги, яку стягувач подав 22.03.2022. Суд першої інстанції відхилив доводи стягувача про дату отримання листа і відмовив в допиті представника в судовому засіданні як свідка згідно з ст. 93, 212-214, 216 ЦПК щодо відомих обставин (дати і обставин отримання листа, який був направлений простим поштовим відправленням) з тих підстав, що такі обставини не можуть підтверджуватися показами свідка. Скаржник зазначає, що Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, для простих поштових відправлень не передбачають розписок адресатів про їх отримання, а відтак така обставина як дата отримання відправлення може бути підтверджена іншими доказами, в тому числі показами свідків. Отже, суд першої інстанції неправомірно відхилив пояснення представника та його клопотання про допит в судовому засіданні як свідка щодо відомих обставин, чим втрутився в процес змагальності і позбавив сторону можливості подати докази. При цьому, початок перебігу процесуального строку суд першої інстанції рахував виходячи із нормативів строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 №598, у зв`язку з чим дійшов висновку, що скаржник повинен був дізнатися про зміст оскаржуваного рішення не пізніше 01.03.2022. На думку скаржника, висновок суду про початок перебігу процесуального строку не відповідає фактичним обставинам справи, зроблений без врахування обставин введення на території України воєнного стану та пояснень представника щодо цього (у зв`язку з військовими діями та масовим внутрішнім переміщенням громадян України до безпечних регіонів, поштові відділення працювали за скороченим графіком, а поштова кореспонденція доставлялася із значним затриманням). Такий висновок суду є припущенням, яке зроблено без з`ясування фактичних обставин, що є недопустимим для судового рішення. Судом також проігноровано, що стягувач вживав заходів для того, щоб дізнатися про прийняте державним виконавцем рішення (направив адвокатський запит) і отримавши відповідь впродовж 5-ти днів звернувся до суду зі скаргою.
Старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Заводнюк І. М. направила відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила проти задоволення скарги з тих підстав, що дії державного виконавця вчинені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», в межах наданих повноважень, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
Представник скаржника ОСОБА_1 - адвокат Левченко А. О. в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
Старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Заводнюк І. М. в судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання про розгляд апеляційної скарги скарги за відсутності представника відділу, просить залишити її без задоволення з підстав, вказаних у відзиві на апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам ухвала суду не відповідає.
Судом встановлено, що на виконанні відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) перебуває зведене виконавче провадження № 43669731 про стягнення з ОСОБА_2 на користь фізичних осіб, в тому числі ОСОБА_1 боргу у загальній сумі 8 420 576,15 грн.
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 20.05.2014 у справі №132/887/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у загальній сумі 2 407 900,00 та судові витрати у справі.
На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист 03.06.2014 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто кошти за договором позики в сумі 2 407 900,00 та судові витрати у справі.
У зведеному виконавчому провадженні державним виконавцем проводилися відповідні виконавчі дії та приймалися рішення щодо виконання рішень суду.
Представником ОСОБА_1 - адвокатом Левченком А. О. 03.02.2022 в рамках даного провадження подано старшому державному виконавцю вказаного відділу ДВС Заводнюк І. М. клопотання про накладення арешту та звернення стягнення на корпоративні права боржника ОСОБА_2 у статутному капіталі ФГ «Грушківецьке».
На адресу представника ОСОБА_1 -  адвоката Левченка А. О. за підписом заступника начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Калинчука С. І. було направлено відповідь у формі листа від 22.02.2022 №5169/2.3-22/2, у якій заявника повідомлено, що у відділі відсутні правові підстави для накладення арешту та звернення стягнення на корпоративні права боржника у статутному капіталі ФГ «Грушківецьке», оскільки ст. 53-1 Закону України Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на частку (частину частки) учасника товариства з обмеженою відповідальністю та учасника з додатковою відповідальністю, які визначаються Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».
Згідно з копією адресної сторони конверта, у якому була направлення відповідь, кореспонденція прийнята до відправлення відділенням поштового зв`язку 23.02.2022, що підтверджується відбитком поштового штемпелю на конверті.
Скаржник звернувся до суду із скаргою на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця, які полягали у відмові у задоволенні клопотання про арешт та звернення стягнення на корпоративні права боржника в ФГ «Грушківецьке», оформленого листом від 22.02.2022, за допомогою засобів поштового зв`язку 22.03.2022, що підтверджується відбитком поштового штемпелю на конверті.
Відповідь про відмову у задоволенні клопотання сторони виконавчого провадження, з якої ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права, було направлено простою письмовою кореспонденцію за адресою вказаною у запиті представника ОСОБА_3 23.02.2022.
Звертаючись з відповідною скаргою, скаржник самостійно зазначає, що вищевказаного листа його представник отримав за адресою місця знаходження його офісу 17.03.2022, проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставин не надав.
Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 про його допит як свідка на підтвердження обставин дати виймання поштового відправлення із скриньки, суд першої інстанції керувався тим, що свідчення особи як свідка про дату отримання тієї чи іншої кореспонденції не може слугувати належним доказом на підтвердження дати її отримання.
Як вбачається з матеріалів справи,  залишаючи  скаргу ОСОБА_1 без розгляду суд першої інстанції виходив із того, що скарга подана поза строками, встановленими статтею 449 ЦПК України, а клопотання про поновлення цих строків ОСОБА_1 не заявляв.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції керуючись такими нормами процесуального права.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно з пунктом а) частини першої статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.
Частиною другою цієї ж статті встановлено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Таким чином диспозиція статті 449 ЦПК України встановила, що свій перебіг строк починає не з дати ухвалення оскаржуваного рішення, а з дня, коли особа дізналась про порушення свого права, тобто з дня коли ознайомилась зі змістом оскаржуваного рішення.
За змістом статей 81, 127 ЦПК України, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Як зазначив у своїй скарзі ОСОБА_1 17.03.2022 його представник ОСОБА_3 отримав лист Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області від 22.02.2022 вих. № 5169/2.3 22/2, який був направлений простим поштовим відправленням 23.02.2022, отже, з 18.03.2022 почався перебіг процесуального строку для подання цієї скарги і ставити питання про його поновлення ОСОБА_1 не мав, оскільки він не був пропущений.
Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 640/25034/19 зазначив, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути: день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи; день отримання поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує; день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії; день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).
Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
17.02.2022 представником стягувача - адвокатом Левченком А. О. начальнику відділу примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Калинчуку С. І. подано адвокатський запит, в якому заявлено прохання повідомити про результати розгляду зазначеного вище клопотання та надіслати копію постанови за результатами його розгляду.
Відповідь про відмову у задоволенні клопотання сторони виконавчого провадження, з якої ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права, було направлено простою письмовою кореспонденцію за адресою вказаною у запиті представника ОСОБА_3 23.02.2022.
Залишаючи скаргу ОСОБА_1 без розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що початок перебігу процесуального строку необхідно рахувати виходячи із Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 №958, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 28.01.2014 за №173/24950, отже скаржник повинен був дізнатися про зміст оскаржуваного рішення не пізніше 01.03.2022 і, відповідно з того часу був ознайомлений з її змістом, строками та порядком її оскарження у разі незгоди з нею, а саме до суду в десятиденний термін з моменту отримання вказаної відповіді. А відтак останнім днем строку звернення із скаргою на дії державного виконавця (10 робочих днів) було 15.03.2022. Проте з такою скаргою ОСОБА_1 звернувся лише 22.03.2022, тобто з пропуском вказаного десятиденного строку.
Такий висновок місцевого суду про початок перебігу процесуального строку є припущенням та не відповідає фактичним обставинам справи.
Велика Палата Верховного Суду в пункті 81 постанови від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Хоча таких доказів на підтвердження дати отримання відповіді про відмову у задоволенні клопотання сторони виконавчого провадження представником стягувача саме 17.03.2022 до суду першої інстанції скаржник не надавав, разом із тим, навіть за їх відсутності, суд не мав підстав для залишення скарги без розгляду за пропуском строку на оскарження рішення державного виконавця, оскільки матеріали справи не містять даних на спростування доводів скаржника про дату отримання ним відповіді.
Враховуючи викладене, з огляду на зміст статті 12 ЦПК України, відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) не довів правомірність своїх діянь у виконавчому провадженні шляхом надання до суду доказів на підтвердження дати вручення скаржнику відповіді про відмову в задоволенні поданого ним клопотання.
Суд першої інстанції не звернув уваги на ці обставини та не надав їм належної оцінки відповідно до вимог закону, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Також Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Вирішуючи питання про пропуск процесуального строку на оскарження дій державного виконавця, необхідно виходити з фактичних обставин справи, поведінки заявника, який послідовно вживав дії з оскарження дій, бездіяльності та рішень державних виконавців, особливості правозастосовної практики з питань розгляду такої категорій справ.
Пропорційність є однією зі складових верховенства права. Цей принцип спрямований на встановлення розумного балансу між необхідними у демократичному суспільстві випадками обмеження прав людини і легітимною метою такого обмеження.
Перевіряючи причини пропущення процесуального строку на оскарження дій, бездіяльності чи рішень державного виконавця, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний з принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком (див. постанову Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 439/1493/15).
Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наявним у справі доказам та фактичним обставинам, і дійшов передчасного висновку про залишення скарги без розгляду.
За вказаних обставин апеляційний суд бере до уваги аргументи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Враховуючи викладене вище, керуючись ст. 367, 368, 374, 379, 382, 384 ЦПК України, суд, 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Левченко Артем Олександрович, задовольнити.
Ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 27 травня 2022 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 липня 2022 року.

Головуючий                                                                  Ю. Б. Войтко

Судді:                                          М. В. Матківська

                                                 В. В. Сопрун