ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2569/22 Справа № 209/2100/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

04 травня 2022 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі: 
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Піменової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, 
та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна (квартири) особистою приватною власністю, визнання права власності на 1/2 частину рухомого майна (автомобіль) та компенсування його вартості грошовим еквівалентом 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2021 року 
та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержиська Дніпропетровської області від 29 жовтня 2021 року, - 

В С Т А Н О В И В:

19 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., вартістю вартістю 178167,00 грн., визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., вартістю 89083,50 грн.; за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., вартістю 89083,50 грн. 
В обґрунтування свого позову вказала, що 24 липня 1993 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства позивачем та відповідачем, 29 липня 2013 року, було придбано в інтересах сім`ї двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м. Право власності на спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - № 118685512104) зареєстровано Приватним-нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М. 29.07.2013р. на ім`я ОСОБА_2 на підставі вказаного вище договору Купівлі-продажу. Дана квартира була придбана з відома і згоди відповідача за грошові кошти, отримані позивачем ОСОБА_1 у власність від ОСОБА_3 , на підставі договору позики - розписки, від 23.07.2013р. Враховуючи те, що позивачка не знайшла порозуміння з відповідачем, що стосується вартості спірної квартири, позивачка вимушена була звернутися до експерта про проведення оцінки квартири. 07.12.2018р, представником позивача через відділення № 3 Нової пошти м.Кам`янське було направлено на адресу ОСОБА_2 рекомендований лист кур`єрською доставкою з проханням забезпечити 12.12.2018р. о 14.00 годин доступ експерта для огляду квартиру АДРЕСА_1 . Даний лист було отримано відповідачем, але доступ до квартири експерту та представнику позивача не було забезпечено. Враховуючи зазначене, спеціалістом ЧП - Наливайко Олександром Павловичем станом на 12.12.2018р. було встановлено ринкову вартість спірної квартири, яка складає 178167,00 гривень. Вартість 1/2 частини квартири, що згідно діючого законодавства належить позивачу, складає 89083, 50 грн.
15 жовтня 2019 року позивачем ОСОБА_1 надано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог в якій вона просить: поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., вартістю вартістю 178167,00 грн. , визнавши: за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., вартістю 89083,50 грн.; за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., вартістю 89083,50 грн.; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 9890,85 грн., в тому числі: витрати на професійну правничу допомогу та представництво в суді - 9000 грн., судовий збір - 890,85 грн.(т.1 а.с.29-30).

09 вересня 2020 року ОСОБА_2 надано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна (квартири) особистою приватною власністю, в якій він просить визнати його, ОСОБА_2 особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,3 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., яка складається з житлової кімнати площею 12,8 кв.м., житлової кімнати площею 17,2 кв.м., кухні площею 5,5 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,8 кв.м., коридору площею 7,2 кв.м., обладнана балконом площею 0,5 кв.м., придбану за договором купівлі-продажу, посвідченим 29 липня 2013 року приватний нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М. за реєстром №1859 (т.1 а.с.113-122).
В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначає, що спірна квартира придбана ним за договором купівлі-продажу, посвідченим 29 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М. за реєстром №1859 і є його особистою приватною власністю, тому він позов ОСОБА_1 не визнає повністю і звертається відповідно до п.3 ч.2 ст. 49 ЦПК України з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна (квартири) його, ОСОБА_2 , особистою приватною власністю в порядку ст.57 Сімейного Кодексу України. Шлюб між ним, ОСОБА_2 і відповідачкою ОСОБА_1 було зареєстровано 24 липня 1993 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №620. Від шлюбу дітей не мають. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 27 липня 2020 року їх шлюб розірвано. Під час шлюбу за спільні грошові кошти вони з відповідачкою ОСОБА_1 придбали домоволодіння АДРЕСА_2 , в якому вони проживали. Право власності на вищезазначене домоволодіння було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_1 . Їхнє сімейне життя з відповідачкою ОСОБА_1 не склалось. З початку квітня 2013 року вони припинили подружні відносини і обговорювали питання розподілу їхнього спільного майна - домоволодіння АДРЕСА_2 . З квітня 2013 року по серпень 2013 року він проживав без реєстрації в квартирі АДРЕСА_3 . Ті обставини, що він не проживав з квітня 2013 року за адресою: АДРЕСА_2 , де на той момент було зареєстроване місце його проживання, підтверджуються Актом про непроживання №1852 від 22 серпня 2019 року, складеним головою квартального комітету №3 Дніпровського району м.Кам`янське Дніпропетровської області. Відповідачка ОСОБА_1 залишилась проживати в будинку АДРЕСА_2 зі своїм сином ОСОБА_4 і його сім`єю. З квітня 2013 року вони не мали з відповідачкою ОСОБА_1 спільного побуту, не проживали однією сім`єю, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету. Оскільки він припинив сумісне проживання з відповідачкою ОСОБА_1 , пішов від неї з будинку АДРЕСА_2 , то потребував житло. ІНФОРМАЦІЯ_1 , в день його народження, вони з відповідачкою ОСОБА_1 зустрілись і домовились про розподіл домоволодіння, оскільки він потребував окреме житло. Вони домовились, що розірвуть шлюб, продадуть їхнє сумісно нажите нерухоме майно - домоволодіння АДРЕСА_2 , і автомобіль, а гроші поділять в рівним частках, по 1\2 частці кожному. 17-18 липня 2013 року приїхала з міста Києву донька відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , і відповдачка ОСОБА_1 звернулась до нього з проханням терміново переоформити на її доньку право власності на домоволодіння, оскільки вона, тобто відповідачка, боялась накладення арешту на будинок у зв`язку з фінансовими проблемами. При цьому відповідачка ОСОБА_1 визнавала за ним право на 1\2 частку цього домоволодіння як на його частку у спільному майні подружжя. Ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_2 на той момент складала приблизно 70000 доларів США. Відповідачка ОСОБА_1 мала намір залишити домоволодіння в своїй сім`ї і він погодився на те, що вона виплатить йому грошову компенсацію вартості 1\2 частини домоволодіння в сумі 20000 доларів США в рахунок поділу їхнього спільного майна - домоволодіння. Цього ж дня вони звернулись до приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу Мельничук Вікторії Ігорівни, яка нотаріально посвідчила договір дарування відповідачкою ОСОБА_1 домоволодіння АДРЕСА_2 її дочці ОСОБА_5 , а також нотаріально посвідчила його згоду на здійснення цього правочину. Крім того, одночасно нотаріус Мельничук В.І. посвідчила зобов`язання відповідачки ОСОБА_1 виплатити йому 160000 грн. (сума, еквівалентна 20000 доларів США) як грошову компенсацію вартості його частки в спільному майні подружжя - домоволодінні. Зазначена заява була передана йому нотаріусом ОСОБА_6 і знаходилась у нього. Вони з відповідачкою ОСОБА_1 домовились, що він буде шукати для себе квартиру, а вона виплатить йому оговорену суму, щоб він за свої власні кошти придбав квартиру. Через неділю він сповістив відповідачку ОСОБА_1 про те, що знайшов собі квартиру. 29 липня 2013 року вони зустрілись з відповідачкою ОСОБА_1 в офісі приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ялової О.М. Відповідачка ОСОБА_1 зажадала, щоб він перед тим, як вона передасть йому гроші, віддав їй розписку, посвідчену нотаріусом Мельничук В.І. Він виконав її вимогу, віддав розписку, і тільки після цього вона передала 16000 доларів США одразу продавцю квартири ОСОБА_7 в рахунок раніше оговореної ними компенсації вартості його частки в спільному нерухомому майні - домоволодінні. Після передачі грошей продавцю квартири він на вимогу відповідачки ОСОБА_1 написав розписку, в якій зазначив, що він отримав від ОСОБА_1 16000 доларів США в рахунок погашення боргу за її розпискою і поставив дату - 29.07.2013 р. В його і відповідачки ОСОБА_1 присутності нижче його розписки його син ОСОБА_8 вчинив напис, що він підтверджує передачу грошей в розмірі 16000 доларів США, такий же напис вчинила ОСОБА_7 . Після того, як відповідачка ОСОБА_1 виплатила йому 16000 доларів США в рахунок раніше оговореної ними грошової компенсації, вона залишилася винна йому 4000 доларів США, яких до цього часу не віддала. Таким чином, 29 липня 2013 року він, уже не проживаючи з відповідачкою ОСОБА_1 однією сім`єю, за свої особисті грошові кошти в розмірі 16000 доларів США, які відповідачка ОСОБА_1 передала йому в рахунок вартості його частки в їхньому спільному нерухомому майні при розподілу майна, придбаного під час шлюбу, і особисто для себе придбав квартиру АДРЕСА_1 . Договор купівлі-продажу посвідчений 29 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М. Право власності зареєстровано на його ім`я державним реєстратором приватним нотаріусом Яловою О.М. 29.07.2013 р., номер запису про право власності 1884079. 16 серпня 2013 року він вселився в зазначену квартиру, з цього часу проживає в ній, його місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 , з 10 вересня 2013 року. Відповідачка ОСОБА_1 ніколи не проживала в квартирі АДРЕСА_1 . З серпня 2013 року він постійно звертався до відповідачки ОСОБА_1 з проханням звернутись з заявою до органу РАГС про розірвання шлюбу, однак вона ухилялась від розірвання шлюбу. В 2017 році йому стало відомо, що відповідачка ОСОБА_1 переїхала на постійне проживання до міста Києва, що ще більше утруднило звернення до органу РАГС з заявою про розірвання шлюбу. В березні 2019 року він отримав ухвалу судді Києво-Святошинського суду Київської області Дубас Т.В. про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , яка є сестрою відповідачки ОСОБА_1 , до ОСОБА_1 і до нього, ОСОБА_2 , про стягнення боргу за договором позики. ОСОБА_3 звернулась до суду з позовними вимогами про стягнення боргу з ОСОБА_1 і з нього за борговою розпискою ОСОБА_1 , складеною нібито 23 липня 2013 року. Цей позов він не визнає, до боргу ОСОБА_1 за зазначеною розпискою він не має ніякого відношення, нічого не знає про нього, оскільки на цей час вже припинив з нею подружні відносини, спільного бюджету не мав. 07 серпня 2018 року він направив відповідачці ОСОБА_1 його нотаріально завірену заяву про розірвання шлюбу для приєднання ОСОБА_1 до неї і подачі у відповідний орган РАГС. У зв`язку з тим, що відповідачка ОСОБА_1 ухилялась від розірвання шлюбу в органах РАГС, в січні 2019 року він звернувся до Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Їх шлюб розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 липня 2020 року. В серпні 2019 року відповідачка ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою про поділ спільного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 , при цьому приховала від суду дійсні обставини справи, представила докази в спотвореному вигляді. Так, щоб ввести суд в оману в частині того, які саме кошти і в рахунок чого були передані нею продавцю спірної квартири ОСОБА_7 , вона надала суду ксерокопію напису ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , які відрізала від його розписки, написаної при придбанні спірної квартири, що була на початку сторінки, залишилась тільки зазначена його рукою дата - 29.07.2013 року, від чого написи ОСОБА_8 і ОСОБА_7 спотворились і втратили первинний сенс. Вважає, що вищевикладені дії відповідачки ОСОБА_1 спямовані на те, щоб перекласти на нього цивільно-правову відповідальність за свої борги перед ОСОБА_3 і значно зменшити його частку в спільному майні подружжя, яке вони мали на момент припинення шлюбних відносин в квітні 2013 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про поділ спільного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - задоволено частково.
Поділено майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,3 кв.м, житловою площею 30,0 кв.м, яка складається з житлової кімнати площею 12,8 кв.м, житлової кімнати площею 17,2 кв.м, кухні площею 5,5 кв.м, вбиральні площею 1,3 кв.м, ванної кімнати площею 2,8 кв.м, коридору площею 7,2 кв.м, обладнана балконом площею 0,5 кв.м, придбану за договором купівлі-продажу, посвідченого 29.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М. за реєстром № 1859.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 47,3 кв.м, житловою площею 30,0 кв.м.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,3 кв.м, житловою площею 30,0 кв.м.
В частині визначення вартості спільного сумісного майна- квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 47,3 кв.м, житловою площею 30,0 кв.м в розмірі 178 167,00 грн.- відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 витрати за правничу допомогу в сумі 9000 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 890,85 грн.
Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна (квартири) особистою приватною власністю, визнання права власності на 1/2 частину рухомого майна (автомобіль) та компенсування його вартості грошовим еквівалентом - задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - автомобіль Toyota Auris, 2010 року випуску, об`єм двигуна 1598 см.куб., номер кузова НОМЕР_1 , реєстровий номер № НОМЕР_2 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля Toyota Auris, 2010 року випуску, об`єм двигуна 1598 см.куб., номер кузова НОМЕР_1 , реєстровий номер № НОМЕР_2 . 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля Toyota Auris, 2010 року випуску, об`єм двигуна 1598 см.куб., номер кузова НОМЕР_1 , реєстровий номер № НОМЕР_2 .
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля в сумі 89346 грн. 95 коп., припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину автомобіля Toyota Auris, 2010 року випуску, об`єм двигуна 1598 см.куб., номер кузова НОМЕР_1 , реєстровий номер № НОМЕР_2 після сплати компенсації за 1/2 частину автомобіля.
В іншій частині позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 — відмовлено (т. 2 а.с.123-132).

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 жовтня 2021 року заяву представника позивача за первісним позовом ОСОБА_10  про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про поділ спільного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та зустрічної позовної заяви  ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про визнання нерухомого майна (квартири) особистою приватною власністю, визнання права власності на 1/2 частину рухомого майна (автомобіль) та компенсування його вартості грошовим еквівалентом — задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18716,00 грн., витрати за проведення експертизи № 595/11/2020 від 19.11.2020 року в сумі 3500 грн. Клопотання представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_11 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна (квартири) особистою приватною власністю, визнання права власності на 1/2 частину рухомого майна (автомобіль) та компенсування його вартості грошовим еквівалентом - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17500 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. В іншій частині стягнення витрат ОСОБА_2 , відмовлено (т. 2 а.с.157-159).

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 лютого 2022 року стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 617 грн. 49 коп. (т. 2 а.с.177-178). 

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив, скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом, задовольнити зустрічну позовну заяву, визнати нерухоме майно (квартиру) особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Вирішити питання стягнення судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України. Скасувати додаткове рішення в частині задоволення клопотання представника позивача, в задоволені стягнення витрат на правничу допомогу, - відмовити (т. 2 а.с. 162-167). 

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24 липня 1993 року зареєстрували шлюб у Дніпровському відділу ЗАГС м. Дніпродзержинська (т.1 а.с.14).
29 липня 2013 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яловою О.М., зареєстрований в реєстрі за номером 1859 (т.1 а.с.128).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу належить квартира житловою площею 30 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що також підтверджується копією договору купівлі-продажу від 29.07.2013 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.15, 128, 129).
Згідно домової книги для реєстрації громадян, що проживають в домі АДРЕСА_5 , мешкають та зареєстровані за вказаною вище адресою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а.с.59-61).
Згідно акту №2 від 17.02.2020 року ОСОБА_2 мешкав до вересня 2013 року по АДРЕСА_2 , з ОСОБА_1 (т.1 а.с.62).
Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 27.07.2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (т.1 а.с.125).
Згідно акту проживання без реєстрації №2518 від 19.08.2019 року ОСОБА_2 з 04.2013 року по 08.2013 рік мешкав за адресою: АДРЕСА_6 , про що свідчать та підписують сусіди (т.1 а.с.133).
Згідно акту про непроживання №1852 від 22.08.2019 року ОСОБА_2 з квітня 2013 року фактично не мешкав за адресою: АДРЕСА_2 , до моменту зняття з реєстрації 09.09.2013 року (т.1 а.с.134).
Згідно акту про непроживання від 26.07.2019 року ОСОБА_1 дійсно не проживала за адресою: АДРЕСА_4 , про що підтверджують сусіди (т.1 а.с.138).
Згідно договору дарування житлового будинку від 05.06.1999 року ОСОБА_12 подарувала ОСОБА_1 будинок під номером АДРЕСА_5 (т.1 а.с.175).
Згідно договору дарування житлового будинку від 20.05.2013 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_5 будинок під номером АДРЕСА_5 (т.1 а.с.176-178).
Згідно консультаційного висновку з визначення вартості колісного транспортного засобу: Toyota Auris, 2010 року випуску, станом на 29.10.2010 року середньоринкова вартість становить 271800,00 грн.(т.1 а.с.211-216).
Згідно довідки начальника Головного сервісного центру МВС Регіональний сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області Територіальний центр МВС № 1242, згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів ,за громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 автомобіль
Toyota Auris, 2010 року випуску, об`ємом двигуна 1598 см.куб, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрована з 01 грудня 2010 року (т.1 а.с.210).
02.12.2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ІНДЕКС-БАНК» було укладено кредитний договір №156/701841, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 83704,00 грн. на купівлю автомобіля Toyota Auris для особистих потреб, строком до 01.12.2012 року. Поручителями по даному кредитному договору були ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , з якими було укладено договір поруки (т.1 а.с.224-227).
Згідно довідки про доходи №75 від 17 листопада 2010 року ОСОБА_1 працювала у ТОВ "Каскад-Сервіс" на посаді директора та отримала доход за період з 01.05.2010 по 31.10.2010 року за винятком аліментів в розмірі 58663,90 грн.(т.1 а.с.228).
До матеріалів справи додано копії квитанцій про оплату кредиту, банк отримувача: ПАТ "Креді Агріколь Банк", платник: ОСОБА_1 (т.1 а.с.229-24, т.2 а.с.23-46).
Згідно висновку експерта за результатами проведення автотоварознавчої експертизи №595/11/2020 складеного 19.11.2020 року ринкова вартість автомобіля "Toyota Auris" реєстровий № НОМЕР_2 станом на 19.11.2020 року становить 178693,90 грн.(т.1 а.с.244-244-и).

Задовольняючи первісні позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що квартира набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя сторонами не спростована, тому кожному із подружжя належить по 1/2 частині у праві власності на це нерухоме майно. 
Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно -автомобіль набутий у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а, отже, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на його придбання були використані спільні кошти. Враховуючи відсутність підстави для відступлення від принципу рівності часток, то позовні вимоги за зустрічним позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 грошової компенсації підлягає задоволенню у розмірі 1/2 частини вартості автомобіля у сумі 89346,95 грн., виходячи із вартості автомобілья на час розгляду справи 178693,90 грн. 

Колегія суддів повністю погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції. 
Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції – ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до п.п. 22 - 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.
Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об’єктами спільної сумісної власності подружжя.
Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5)земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що спірна квартира була придбана відповідачем 29 липня 2013 року у ОСОБА_7 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яловою О.М., зареєстрований в реєстрі за номером 1859.
Відповідно до пункту 1.5 договору цей правочин вчинений за згодою дружини покупця, яка викладена у заяві, в якій вона дає згоду на укладення та підписання цього Договору.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.
Згідно до Довідки від 07.06.2021 року, наданої Приватним нотаріусом кам`янського міського нотаріального округу Ялової О.М. стосовно засвідчення нею 29.07.2013 року Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 зазначила наступне: "зазначена квартира набувалася у приватну спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які на день купівлі вищзазначеної квартири і укладання договору купівлі-продажу знаходилися у шлюбі, у зв`язку з чим, дружина ОСОБА_1 , при вчиненні правочину, надавала та підписувала заяву, підпис на якій засвідчено нотаріально, нею приватним нотаріусом КМНО Яловою О.М. від 29.07.2013 року, зареєстрованої в реєстрі вчинення нотаріальних дій від № 1858 від 29.07.2013 року. В тексті зазначеної заяви вказано, що дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_1 надавала своєму чоловікові згоду на купівлю квартири АДРЕСА_1 та повідомляла, що вказаний правочин не суперечить інтересам їх родини, правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Нею, приватним нотаріусом КМНО Яловою О.М. їй була роз`яснено зміст статей 60,63 Сімейного кодексу України, щодо підстав набуття та здійснення подружжям права спільної сумісної власності".

Суд першої інстанції правомірно не прийняв як доказ придбання квартири по АДРЕСА_7 за особисті кошті для власних потреб розписку про передачу ним грошей в сумі 16000 доларів САША за придбання квартири, оскільки його посилання на те, що нібито ці кошти він отримав від ОСОБА_1 як компенсацію за дарування будинку по АДРЕСА_2 ., і ці кошти є його особистими коштами нічим не підтверджуються. Суду не було надано розписку про надання коштів 16000 доларів США ОСОБА_1 ОСОБА_2 , на яку посилається відповідач.
Крім того, відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 не надано суду доказів придбання спірної квартири за особисті кошти (надання авансу за квартиру в сумі 3000 доларів США, запозичення у свідка 2000 доларів США та 3000 доларів США у своїх дітей)та доказів того, що ОСОБА_1 передавала йому грошові кошти в сумі 160000 доларів США як суму компенсації за подарований нею Будинок по АДРЕСА_2 , для придбання ним особистого житла.
Встановивши, що квартира набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя сторонами не спростована, суд 1 інстанції правильно визначив за необхідне визнати спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_7 спільним сумісним майном подружжя та визначити, що кожному із подружжя належить по 1/2 частині у праві власності на це нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги, що судом не було з`ясовано походження грошових коштів, за які була придбана квартира, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, були предметом дослідження суду першої інстанції, їм надана відповідна правова оцінка, належних та допустимих доказів згідно положень Глави 5 ЦПК України щодо походження та вартості цього майна апелянтом надано не було, що унеможливлює визначити це питання. Посилання апелянта на показання свідків не є прямим та достатнім доказом у справах даної категорії.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Правильними є висновки суду першої інстанції в частині вирішення питання судових витрат, апелянтом не наведено жодної підстави щодо скасування додаткового рішення, а лише висловлено незгоду з його прийняттям.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2021 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержиська Дніпропетровської області від 29 жовтня 2021 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: