Справа № 354/953/20 
Провадження № 22-ц/4808/546/22 
Головуючий у 1 інстанції Остап`юк  М. В. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючої (суддя-доповідач)                Василишин Л.В.
суддів:                                        Максюти І.О., Фединяка В.Д.,        
секретаря                                        Максимів Ю.В.
за участі                                        позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Яремчанського міського суду від 31 січня 2022 року в складі судді Остап`юк М.В., ухвалене в м. Яремче Івано-Франківської області, повний текст якого складено 08 лютого 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 
в с т а н о в и в:
У жовтні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до  ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позов обґрунтовував тим, що 13 жовтня 2017 року відповідач, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21213», д.н.з.  НОМЕР_1 , не дотримався безпечної дистанції та швикості і допустив зіткнення із автомобілем марки «Vоlkswagen LT», д.н.з. НОМЕР_2 , під його керуванням. У результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Яремчанського міського суду від 09 листопада 2017 року винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_2 . На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «ВАЗ 21213», д.н.з.  НОМЕР_1 не була застрахована. Відповідно до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 335 від 02 листопада 2017 року вартість відновленого ремонту складає 47 678,51 грн. За проведення оцінки транспортного засобу ним сплачено 2 500,00 грн. Також вказує, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено товар для здійснення роздрібної торгівлі на суму 7 216,96 грн. 
Крім матеріальних збитків, протиправною поведінкою відповідача, йому також заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням майна та неможливості його використовувати. Розмір моральної шкоди ним оцінено у сумі 25 000,00 грн.
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь 82 395,47 грн матеріальної та моральної шкоди.
Ухвалою Яремчанського міського суду від 09 грудня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, залучено ОСОБА_3 .
Рішенням Яремчанського міського суду від 31 січня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 50 178,51 грн, моральну шкоду в розмірі 4 000,00 грн та судовий збір у розмірі 840,40 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що автомобіль позивача, яким він володів на відповідній правовій підставі, було пошкоджено з вини відповідача. А тому вартість відновлювальних робіт автомобіля у розмірі 47 678,51 грн, витрати на проведення експертизи в розмірі 2 500,00 грн та моральна шкода у розмірі 4 000,00 грн підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 . Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження товару суд вважав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим судом не враховано, що ОСОБА_1 не є власником автомобіля марки «Vоlkswagen LT», д.н.з. НОМЕР_2 , а тому завдана шкода власнику транспортному засобу не може бути йому відшкодована.
Також вказує, що наданий позивачем звіт про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 335 від 02 листопада 2017 року не є належним та допустимим доказом, оскільки у ньому не зазначено, що експерт був попереджений про відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку.
Безпідставно, на думку апелянта, місцевим судом стягнуто і моральну шкоду, оскільки позивачем не надано доказів щодо її заподіяння.
Інші учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.
У засіданні апеляційного суду 16 червня 2022 року апелянт скаргу підтримав, просив її задоволити. 25 серпня 2022 року в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у його відсутності не встановлено.
ОСОБА_1 скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом апеляційної скарги рішення суду першої інстанції оскаржуються лише в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим, апеляційний суд переглядає оскаржуване судове рішення у апеляційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, наведених заявником у апеляційній скарзі.
В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржуються, тому апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що 13 жовтня 2017 року об 11 год 20 хв в м. Яремчі по вул. Свободи відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «ВАЗ 21213», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 та автомобіля марки «Vоlkswagen LT», д.н.з.  НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_1 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали пошкодження (а.с.16).
Постановою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн (а.с. 15).  
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, у питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «ВАЗ 21213», номерний знак НОМЕР_1 , не була застрахована, що не заперечується відповідачем.
Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 335 від 02 листопада 2017 року, складеного експертом-оцінювачем ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням зносу складає 47 678,51 грн (а.с. 21-49).
Згідно з квитанцією №085410031 від 01 жовтня 2020 року за проведення оцінки ОСОБА_1 сплатив 2 500,00 грн (а.с. 50).
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. 
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.
Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.
Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.
Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.
Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.
Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Відповідно до пункту 1.6 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Згідно з пунктом 2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 755/2656/19 (провадження № 61-22470св19).
Встановивши, що позивач ОСОБА_1 керував транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом та реєстраційного документа на транспортний засіб, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що він має право на відшкодування завданої шкоди.
Крім того, власник транспортного засобу ОСОБА_3 був залучений до участі у справі, судове рішення по справі з цих підстав не оскаржував.
Доводи апеляційної скарги про те, що наданий позивачем звіт про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу не є належним та допустимим доказом, оскільки експерт не попереджений про кримінальну відповідальність не заслуговує на увагу з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру матеріального збитку позивачем надано Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №335 від 02 листопада 2017 року (а.с. 21-48).
При цьому, вимог щодо попередження експерта-оцінювача про кримінальну відповідальність під час складання звіту про оцінку майна законодавством не передбачено, натомість такі вимоги встановлені до висновку експерта у статті 102 ЦПК України, який у цій справі наданий не був.
У даному випадку вказаний звіт є письмовим доказом у справі, що стосується предмету доказування та повинен оцінюватися у сукупності з іншими доказами у справі відповідно до положень частини 1 статті 89 ЦПК України, а не є висновком судового експерта у розумінні чатини 2 статті 102 ЦПК України. Тому сам факт неповідомлення оцінювача про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок не свідчить про те, що складеним ним звіт, є недопустимим доказом у справі.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.
Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Встановивши, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідачки, автомобіль, яким ОСОБА_1 правовірно володів, зазнав механічних пошкоджень, що безумовно негативно вплинуло на його моральний стан та призвело до душевних страждань, та із застосуванням вимог розумності і справедливості, дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з апелянта на відшкодування моральної шкоди в розмірі 4 000,00 грн.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Яремчанського міського суду від 31 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст складено 29 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                                Л.В. Василишин 
Судді:                                                                                І.О. Максюта 
                                                                               В.Д. Фединяк