Номер провадження: 22-ц/813/2925/22 
Номер справи місцевого суду: 497/1783/2020
Головуючий у першій інстанції Кодінцева С. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                 Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
за участю секретаря                Хухрова С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» Кравченка Олега Олександровича на рішення Болградського районного суду Одеської області від 31 березня 2021 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 

встановив:

24.12.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства (далі - ПрАТ) «Страхова компанія «Еталон» про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 91 076,00 грн., заподіяну в результаті дорожньо-транспортної події (далі - ДТП).
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 08.08.2018 року, приблизно о 10:55 год., водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «FORD Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Болгарія), здійснював рух на 164 км + 800 м автодороги «Одеса - Рені» в Арцизькому районі Одеської області, не впорався з керуванням свого автомобіля та допустив його виїзд у некерованому стані за межі проїзної частини на ліве узбіччя, де відбулося перекидання автомобіля і падіння з мосту.
Внаслідок даної ДТП було смертельно травмовано пасажира автомобіля «FORD Focus», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - доньку позивача.
Згідно постанови прокурора відділу прокуратури Одеської області Русу А.Л. від 19.12.2018 року винним у вчиненні вищевказаної ДТП визнано ОСОБА_2 , однак кримінальне провадження було закрито, у зв`язку зі смертю підозрюваного (а.с.31-32).
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» відповідно до полісу АМ/4787017, який був діючим на момент ДТП (а.с. 28).

16.04.2019 року позивачка подала до відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» повідомлення потерпілої особи про подію з забезпеченим транспортним засобом та 23.04.2019 року подала заяву на виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами, які передбачені ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Однак, ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі, того що водій ОСОБА_2 на час настання ДТП не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу автомобіля «FORD Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з чим не є особою, відповідальність якої застраховано за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/4787017.
Посилаючись на те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на час ДТП була застрахована з лімітом 200 000,00 грн. - за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілого, 100 000,00 грн. - за шкоду, заподіяну майну потерпілого, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 31.03.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. 
Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 44 676,00 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 44 676,00 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» на користь держави судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» ставить питання про скасування рішення Болградського районного суду Одеської області від 31.03.2021 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.85-88).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення Болградського районного суду Одеської області від 31.03.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу - залишити без задоволення, посилаючись на законність обґрунтованість судового рішення (а.с.100-102).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.2021 року було обрано колегію суддів у складі головуючого судді Ващенко Л.Г. та суддів Сєвєрової Є.С. і Вадовської Л.М. (а.с. 94).
Ухвалами Одеського апеляційного суду від 14.05.2021 року та від 18.06.2021 року апеляційне провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи.
Проте, протоколом повторного автоматичного розподілу справи між суддями від 11.08.2021 року, головуючого у справі суддю Ващенко Л.Г. було замінено на суддю Сегеду С.М. (а.с.107). 
У зв`язку з цим та через велике навантаження цивільних справ на суддів цивільної палати Одеського апеляційного суду судове засідання було призначено на  04 травня 2022 року, на 12.00 год., про що учасники справи були належним чином повідомленими, у тому числі представник позивача ОСОБА_1  - адвокат Іванов О.М. - через свого довірителя  (а.с. 109-113). 
Крім того, 04.05.2022 року від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Іванова О.М. надійшло клопотання про слухання справи в суді апеляційної інстанції у його відсутність та у відсутність позивача ОСОБА_1 (а.с.114-115).
У зв`язку з цим, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2022 року визначено інший склад суду: головуючий - суддя Сегеда С.М., судді: Цюра Т.В. і Гірняк Л.А. (а.с.117).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції біля одного року, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 04.05.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, заяви або клопотання про відкладення справи від них не надходило.
У зв`язку з цим, розгляд даної справи здійснений 04.05.2022 року, а повний текст судового рішення складений 10.05.2022 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.08.2018 року приблизно о 10:55 годині, водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «FORD Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Болгарія), здійснював рух на 164 км + 800 м автодороги «Одеса - Рені» в Арцизькому районі Одеської області, не впорався з керуванням свого автомобіля та допустив його виїзд у некерованому стані за межі проїзної частини на ліве узбіччя, де відбулося перекидання автомобіля і падіння з мосту, чим порушив вимоги п.п. 1.5., 2.3. (б), 12.1., 12.6. (ґ), 12.9. (б) Правил дорожнього руху України. Внаслідок даної дорожньо-транспортної події (далі - ДТП) смертельно травмовано пасажира автомобіля «FORD Focus», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Смерть ОСОБА_3 знаходиться у прямому причинному зв`язку зі спричиненими їй при ДТП тілесними ушкодженнями.
Відділом СУ ГУНП в Одеській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12018160000000583 від 08.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та згодом згідно постанови прокурора відділу прокуратури Одеської області Русу А.Л. від 19.12.2018 року винним у вчиненні вищевказаної ДТП було визнано ОСОБА_2 , однак кримінальне провадження було закрито, у зв`язку зі смертю підозрюваного (а.с.31-32).

Оскільки на час вказаної ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» відповідно до полісу АМ/4787017, який був діючим на момент ДТП (а.с.28), 16 квітня 2019 року представник позивача ОСОБА_4 подав до відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» повідомлення потерпілої особи про подію з транспортним засобом та 23 квітня 2019 року подав заяву на виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами, які передбачені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.14-15).
Проте, листом за № 01-04-15174 від 02.07.2019 року відповідач - ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі, того що водій ОСОБА_2 на час настання ДТП не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу автомобіля «FORD Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з чим не є особою, відповідальність якої застраховано за полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/4787017 (а.с.34).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказала, що відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила стягнути на її корись завдану матеріальну і моральну шкоду в сумі 91076 грн.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у наступному: 
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому суд виходив із того, що відповідно до ч.ч.1, 3 ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Так, суд обгрунтовано вказав, що відповідно до ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. 
Суд першої інстанції також вказав, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Крім того, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Тобто суд виходив із того, що особливість механізму полягає в тому, що шкода завдається потерпілому не будь-якими діями, а саме діяльністю, яка підпадає під характеристику джерела підвищеної небезпеки. Відповідно під джерелом підвищеної небезпеки треба розуміти діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
При цьому суд правильно вказав, що відповідно до п.п. 1.4.-1.7. ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особами, відповідальність яких застрахована, - є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Наземні транспортні засоби - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. Власниками транспортних засобів є юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Забезпеченим транспортним засобом є транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована;
Крім того, суд правильно вказав, що п. 1.8. ст. 1 вищевказаного Закону України страховий поліс є єдиною формою внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.
Також суд обгрунтовано виходив із того, що за змістом п.1.12. ст.1 вказаного Закону України ДТП це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про те, що згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Суд також правильно вказав, що п. 22.1. ст. 22 цього Закону України визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи
Також суд обгрунтовано зазначив, що ст. 1192 ЦК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
При цьому, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Тобто, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Законом України «Про страхування» від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Посилаючись на вищевказані вимоги законодавства, суд правильно вказав, що настання страхового випадку, яким в даному випадку є скоєння ДТП, є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Суд першої інстанції обгрунтовано послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), згідно якої покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про те, що обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами вищевказаного Закону України.

Зазначеними обставинами спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, щоводій ОСОБА_2 на час настання ДТП не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу - автомобіля «FORD Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з посиланням на те, що він не був особою, відповідальність якої застраховано.
Зазначені доводи заявника апеляційної скарги також спростовуються тим, що за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/4787017, він був укладений саме між страхувальником ОСОБА_2 та страховиком - ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» (а.28). Строк дії договору страхування: з 03.07.2018 року по 02.07.2019 року. 

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 був недобросовісним набувачем і користувачем транспортного засобу - автомобіля «FORD Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , оскільки за змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 на час вчинення ДТП перебував за кермом автомобіля «Ford Focus», р.н. НОМЕР_2 , без законних на те підстав.

Тобто, законність володіння та користування таким транспортним засобом презюмується за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб.
При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що правочин (в даному випадку договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним відповідно до статті 204 ЦК України. Однак, відповідачем до суду не надано доказів визнання вказаного договору недійсним.
Крім того, суд правильно вказав, що порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України, про що вказує заявник апеляційної скарги, може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб. Зазначені обставини не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до статті 93 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.04.2019 року у справі №910/14693/17.
Більше того, правомірність перебування водія ОСОБА_2 за кермом автомобіля «Ford Focus», р.н. НОМЕР_2 , вбачається також із тексту постанови прокурора відділу прокуратури Одеської області Русу А.Л., прийнятої по матеріалам кримінального провадження №12018160000000583 від 08.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України (а.с.31-32).

Що стосується висновку суду про часткове задоволення позовних вимог, то колегія суддів також погоджується з даним висновком суду, виходячи з наступних підстав.
У відповідності до п.п.27.3.-27.5. ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. При цьому, загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Оскільки станом на момент ДТП - 08.08.2018 року, згідно зі ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата в Україні складала 3 723,00, то суд дійшов правильного висновку про те, що позивач  ОСОБА_1  має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи - її доньки  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, що становить 44 676 грн.
Крім того, відповідно до товарного чеку б/н від 16.08.2018 року та товарної накладної б/н від 16.08.2018 року позивач ОСОБА_1 придбала у ФОП ОСОБА_5 товари на поховання доньки ОСОБА_3 на загальну суму 46 400 грн. (а.с.29, 30, 70, 71).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення відшкодування витрат на поховання підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 44 676 грн. 
Оскаржуване судове рішення позивачем ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржується.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Вирішуючи питання про розподілення між сторонами судових витрат, суд обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI, в редакції чинній на час подачі позову до суду - 28.12.2020 року.
Оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом звільнена від сплати судового збору, суд обгрунтовано стягнув з ПрАТ СК «Еталон» на користь держави судовий збір в розмірі 840.80 грн. за позовні вимоги не майнового характеру та 840.80 грн. - за позовні вимоги майнового характеру, а всього 1681.60 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» Кравченка Олега Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Болградського районного суду Одеської області від 31 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

               Л.А. Гірняк 

Т.В. Цюра