ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/999/22 Справа № 212/2414/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року,
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:
       В березні 2019 року до Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про відшкодування майнової та моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що вироком Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним в скоєні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортним засобом. На підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнено з випробуванням на 1 рік. ОСОБА_2 визнано винуватим у порушені правил безпеки, що привело до заподіяння ОСОБА_1 середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Внаслідок ДТП було пошкоджено автомобіль позивача «Volkswagen Transporter» транзитний номер НОМЕР_1 . Цивільна-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/0673395 від 08.08.2016 року. Ліміт страхової відповідальності на одну потерпілу особу складає 200000 грн. за шкоду заподіяну життю і здоров`ю, 100000 грн. за шкоду заподіяну майну, розмір франшизи 1000 грн. Згідно висновку експерта по визначенню матеріального збитку вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Transporter» транзитний номер НОМЕР_1 складає 177764,66 грн. та вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ (вартість матеріального збитку автомобіля) складає 83539,31 грн. Тому, позивач просив стягнути з ТДВ СК «Альфа-Гарант» в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди суму в розмірі 83539,31 грн., а іншу частину майнової шкоди - 94225,35 грн. відшкодувати за рахунок відповідача ОСОБА_2 . Крім того, позивачу було заподіяно моральну шкоду внаслідок ДТП - він отримав тілесні ушкодження, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Він був вимушений проходити лікування, все це негативно вплинуло на його моральний стан. Через протиправні дії відповідача, щодо пошкодження автомобіля позивач та його родина залишаються без транспортного засобу, що змушує докладати додаткових зусиль для організації повсякденного життя та роботи. Враховуючи, що винним в причинені моральної шкоди є відповідач ОСОБА_2 просить стягнути з нього моральну шкоду в розмірі 100000 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про відшкодування майнової та моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 10500 гривень 00 копійок (десять тисяч п`ятсот гривень).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 908 гривень 00 копійок.
В задоволенні інших позовних вимог – відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року по цивільній справі №212/2414/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про відшкодування майнової та моральної шкоди в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення майнової шкоди з ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант", та ухвалити в цій частині нове рішення, яким дані вимоги задовольнити.
У відзиві Товаристов з додатковою відповідальністю Страхова компанія “Альфа-Гарант” на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги.
У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.04.2021 року у цивільній справі № 212/2414/19 - в частині вимог, щодо ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.04.2021 року - без змін.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що вироком Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено покарання у вигляді обмеження волі на 1 рік без позбавлення права керування транспортним засобом. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування основного покарання з випробуванням строком на один рік.
Вирок в апеляційному порядку не розглядався та набрав законної сили 23.10.2018 року.
Відповідно вироку Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області встановлено: «що 8 лютого 2017 року приблизно о 17 годині 00 хвилин в Саксаганському районі м.Кривого Рогу по закрижанілому, вкритому снігом та необробленому протиожеледною сумішу покриттю проїжджої частини дороги б-р Вечірній, позначеній дорожнім знаком 2.3, з боку вул.Бикова в напрямку вул.Соборної рухався автомобіль «Фольксваген» транзитний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 . В цей час по позначеній дорожнім знаком 2.1, другорядній проїзній дорозі з боку вул. Водоп`янова в напрямку б-ру Вечірнього рухався автомобіль «Шкода Октавія» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , який на перехресті нерівнозначних доріг в порушення вимог п.п.10.1, 16.11 та дорожнього знаку 2.1 «Правил дорожнього руху» України, попередньо не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, відновив рух і не надав дорогу автомобілю «Фольксваген» транзитний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що під керуванням водія ОСОБА_1 , рухався по проїжджій частині дороги бульвару Вечірнього прямо, виїхав на смугу руху вказаного транспортного засобу та допустив з ним зіткнення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Фольксваген» ОСОБА_1 був травмований.
Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи №91 від 19.04.2017 року ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітини ліворуч, забоїв лівого колінного суглобу та лівої кисті які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Допущені водієм ОСОБА_2 порушення вимог п.п.10.1,16.11 та дорожнього знаку 2.1 «Правил дорожнього руху» України знаходились в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків.
Відповідно до полісу АК/0673395 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (діє на території України), цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю третіх осіб під час експлуатації транспортного засобу «Шкода Октавія» реєстраційний номер НОМЕР_2 застрахована Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант». Ліміт страхової відповідальності на одну потерпілу особу складає 200000 грн. за шкоду заподіяну життю і здоров`ю, 100000 грн. за шкоду заподіяну майну, розмір франшизи 1000 грн.
Право на звернення до суду закріплено у Конституції України, а відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Отже можливість звернення до суду пов`язується з дотриманням позивачем досудового порядку врегулювання спору, якщо такий порядок визначений законом як обов`язковий.
Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним законом - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV).
У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).
За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-ІV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, потерпілого, так і страховика.
У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Відповідно до пункту 37.1.4. статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.
Визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування.
Тобто, право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.
Відтак, право отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань виникає виключно за умови подання потерпілим у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.
При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18).
Відповідно до пункту 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цей строк є присічним і поновленню не підлягає.
Тому, саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.
Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до страховою компанії з заявою про страхове відшкодування 26.02.2019 року, а дорожньо-транспортна пригода сталась 08.02.2017. Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в задоволенні позовним вимог ОСОБА_1 до ТОВ СК «Альфа-Гарант» про відшкодування матеріальних збитків від сумі 83539,31 грн. необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку, передбаченого пунктом 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що згідно попереднього договору купівлі–продажу транспортного засобу від 23.01.2017 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали попередній договір про наступне: у строк не пізніше ніж через 12 місяців з моменту підписання цього попереднього договору Продавець зобов`язується продати Покупцю, а Покупець зобов`язується купити у Продавця автомобіль Volkswagen Transporter, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , який належить Продавцю згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 27.10.2016, за ціною еквівалентною 140000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на момент здійснення оплати. Основний договір купівлі-продажу повинен бути укладений сторонами у письмові формі з дотриманням всіх визначених законом процедур.
Відповідно до ч.3 ст.635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. 
Крім того, договір купівлі-продажу спірного автомобіля було укладено між сторонами у простій письмовій формі, не у сервісному центрі МВС України та без присутності адміністратора такого органу та(або) без нотаріального посвідчення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі – Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. 
Згідно з Порядком № 1200 оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерством внутрішніх справ (далі – МВС) і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією – свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.
Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). 
Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у спорі про визнання права власності є власник – особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). 
Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності – це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15. 
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Статтею 650 ЦК України передбачено, що особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. 
Договір купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Transporter, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , який належить продавцю згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 27.10.2016 було укладено між сторонами у простій письмовій формі, не у сервісному центрі МВС України та без присутності адміністратора такого органу. Оскільки сторони не дотрималися порядку укладення договору купівлі-продажу автомобіля, то оспорюваний договір є неукладеним, а за фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач не є власником транспортного засобу, а тому не може звертатись до суду про відшкодування майнової шкоди.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не дотрималися порядку укладення договору купівлі-продажу автомобіля, то оспорюваний договір є неукладеним, а за фактом не укладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків, а тому позивач ОСОБА_1 не є власником транспортного засобу й тому не може звертатись до суду про відшкодування майнової шкоди, отже не є належним позивачем щодо цієї вимоги.
Твердження апелянта, що він є власником автомобіля Volkswagen Transporter, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 оскільки договір купівлі-продажу автомобіля між сторонами оформили у простій письмовій формі й позивач має право на отримання матеріальної шкоди, оскільки є власником автомобіля, колегія суддів ставиться критично, оскільки відповідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб, а оскільки сторони не дотрималися порядку укладення договору купівлі-продажу автомобіля, то оспорюваний договір є неукладеним, а за фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків. Колегія суддів звертає увагу, що продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). 
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення майнової шкоди та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова