РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2022 року
м. Рівне

Справа № 569/19992/20
Провадження № 22-ц/4815/47/22

Рівненський апеляційний суд:
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий : Боймиструк С.В., 
судді: Ковальчук Н.М., Хилевич С.В.,
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_3  на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДПС у Рівненській області, держави України в особі Головного управління державної казначейської служби України у Рівненській області про відшкодування шкоди,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_3 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області, в якому просить стягнути з відповідача на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 1 000 000 000 грн..
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 липня 2018 року набрало законної сили рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі № 817/2174/17, яким адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області про скасування податкового повідомлення-рішення задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області № 0009955002 від 11.12.2017, згідно якого Фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 зобов`язано сплатити штраф у сумі 3200,00 гривень.
Вказує, що моральна шкода, яку він оцінює у 100 000 000 гривень, полягає у тому, що він постійно нервував (негативні емоції, стрес), психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення державним органом його права на мирне володіння майном (грошовими коштами) визначене ст.1 Першого Протоколу Конвенції, якого (права на мирне володіння майном) відповідач хотів позбавити його шляхом незаконного присудження штрафних санкцій. Недовіра та розчарування у протиправних діях державного органу завдала відчутої зміни його психологічного стану, виникнення недовіри до представників державних органів у цілому. Також зазначає, що він отримував постійні моральні страждання (негативні емоції, нервування, стрес) по факту зміни звичайного способу життя, що викликано необхідністю захисту порушених прав у суді, витрачанням багато часу на складання документів для подання до суду.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що йому була спричинена моральна шкода, зокрема, у нього були негативні переживання, стан постійної напруги через зміни звичайного способу життя, що було викликано необхідністю захисту порушених прав у суді, витрачанням часу на складання документів для подання до суду і необхідністю докладання додаткових зусиль та додаткових матеріальних витрат для відновлення стану, який існував до порушення законних його прав та інтересів відповідачем.
Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві Головного управління ДПС у Рівненській області відповідач просить залишити її без задоволення. 
Зазначає про відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували завдання позивачу моральних страждань та переживань внаслідок протиправних дій відповідача. При цьому стверджує, що винесення спірного рішення №0009955002 від 11.12.2017 року про застосування до позивача штрафної санкції в розмірі 3200 гривень було зумовлено прогалинами в податковому законодавстві станом на 2017 рік, а не умисними, протиправними діями відповідача, а скасування такого рішення в судовому порядку не є достатнім доказом завдання моральної шкоди та причинного зв`язку між протиправними діями Головного управління ДПС у Рівненській області та заподіяною шкодою.
У відзиві на апеляційну скаргу, Головне управління державної казначейської служби України у Рівненській області вказує на недоведеність позовних вимог, а також вважає, що орган Казначейства не є відповідачем по суті спору, а залучений для участі у справі лише як орган через який у випадку задоволення позовних вимог буде здійснюватись виконання рішення суду.
Судом встановлено, що позивач звертався до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання дій протиправними та скасування рішень.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2018 року у справі №817/2174/17 адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області про скасування податкового повідомлення-рішенння, задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області №0009955002 від 11.12.2017, згідно з яким фізичну особу підприємця ОСОБА_3 зобов`язано сплатити штраф у сумі 3200,00 гривень. Вирішено питання судових витрат. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області №0009955002 від 11.12.2017, згідно з яким фізичну особу підприємця ОСОБА_3 зобов`язано сплатити штраф у сумі 3200,00 гривень. Вирішено питання судових витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті
Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2018 року у справі №817/2174/17 встановлено, а відтак позивачем доведено факт неправомірності прийняття відповідачем повідомлення-рішення №0009955002 від 11.12.2017 року про застосування штрафних санкцій 
Позивач наголошує на тому, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому була спричинена моральна шкода, зокрема, у нього були негативні переживання, стан постійної напруги через зміну звичайного способу життя, що було викликано необхідністю захисту порушених прав у суді, витрачанням часу на складання документів для подання до суду і необхідністю докладання додаткових зусиль та додаткових матеріальних витрат для відновлення стану (права на мирне володіння своїми грошовими коштами, як майном, якого всупереч вимог ст.1 Першого Протоколу Конвенції хотіли протиправно позбавити), який існував до порушення його законних прав та інтересів відповідачем.
У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
За приписами пунктів 5, 10-1 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав психологічних страждань та розчарувань, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17.
Судова колегія погоджується, що прийняття відповідачем повідомлення-рішення №0009955002 від 11.12.2017 року за яким фізичну особу підприємця ОСОБА_3 зобов`язано сплатити штраф у сумі 3200,00 гривень, за відсутності на то законних підстав, безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань, зокрема доведення своєї невинуватості (у фінансових порушеннях), відчуття несправедливості, витрати зусиль спрямованих на захист своїх прав і свобод.
При цьому слід враховувати, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.
Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.
З огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, враховуючи тривалість вчинення позивачем дій щодо захисту його порушених прав у суді, у зв`язку з неправомірним прийняттям відповідачем повідомлення-рішення №0009955002 від 11.12.2017 року, а також виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає що заявлена позивачем до стягнення сума в 1 мільярд гривень не є співмірною до завданої шкоди. 
На обґрунтування розміру моральної шкоди апелянт зазначав, що відповідач порушив його права на мирне володіння майном (грошовими коштами) визначене ст.1 Першого Протоколу Конвенції, яких хотів позбавити його шляхом незаконного присудження штрафу. 
Відповідно до повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області №0009955002 від 11.12.2017 року, фізичну особу підприємця ОСОБА_3 зобов`язано сплатити штраф у сумі 3200,00 гривень.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2018 року у справі №817/2174/17 адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області про скасування податкового повідомлення-рішенння, задоволено повністю.
Оцінивши наведене в сукупності, колегія суддів вважає розмір відшкодування моральної шкоди в 1500 грн. буде відповідати вимогам розумності, виваженості та справедливості а також глибині моральних страждань позивача, їх незначній тривалості, зокрема з 11.12.2017 року по 23 січня 2018 року, від дня складення повідомлення-рішення до прийняття рішення про скасування податкового повідомлення-рішенння.
Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 242/4741/16-ц від 27 листопада 2019 року, (п.44) держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В : 
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 червня 2021 року скасувати. Позов задовольнити частково.
Стягнути з Головного управління ДПС у Рівненській області на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1500 грн.
В решті позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови виготовлений 03 червня 2022 року.

Головуючий:                                                         С.В. Боймиструк

Судді:                                                                 Н.М. Ковальчук

                                                                       С.В. Хилевич