ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1487/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 липня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                 Оксененка О.М.,
суддів:                                                       Лічевецького І.О.,
                                                            Чаку Є.В.,

При секретарі:                                  Борисовській Л.М.,

За участю представника позивача:   Чайка О.А.,

представника відповідача:                 Роєнко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з заробітної плати станом на день звільнення зі служби, 29.05.2018;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з заробітної плати станом на день звільнення зі служби, 29.05.2018 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні;
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30.05.2018 по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 376,67 грн.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року, залишеним без змін Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з заробітної плати станом на день звільнення зі служби, 29.05.2018.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Чернігівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з заробітної плати станом на день звільнення зі служби, 29.05.2018 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30.05.2018 по 16.09.2020, з розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 376,67 грн., а саме в сумі 316402,80 грн.
Однак, 14.04.2021 постановою Верховного Суду рішення Чернігівського районного суду від 16.09.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2021 скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, справу направлену на новий розгляд до Чернігівського окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Чернігівського районного суду від 16.09.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2021 змінено в частині мотивування. 
Під час нового розгляду справи, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2021 позовну заяву задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 . Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 4468,50 (чотири тисячі чотириста шістдесят вісім 50 коп.), сума без виключення сум відрахування на податки. В решті позовних вимог відмовлено.
У подальшому, 17.11.2021 до суду надійшла заява Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про поворот виконання судового рішення у справі № 620/1487/20.
Вказана заява обґрунтована тим, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.09.2020 у справі № 620/1487/20 позов задоволено повністю та стягнуто з ГУНП в Чернігівській області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.05.2018 по 16.09.20207 в сумі 316402,80 грн. 
На виконання даного рішення Чернігівського окружного адміністративного суду згідно платіжного доручення від 22.02.2021 № 74 ГУНП в Чернігівській області на картковий рахунок позивача перераховано грошові кошти у розмірі 316402,80 грн. 
Однак, оскільки 09.08.2021 рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду після суду касаційної інстанції стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку лише в сумі 4468,50 грн, тому слід допустити поворот виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.09.2020 та стягнути з позивача на користь відповідача грошові кошти у розмірі 311934,30 грн.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2022 року заяву Головного Управління Національної поліції в Чернігівській області про поворот виконання рішення суду у справі № 620/1487/20 задоволено. Здійснено поворот рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.09.2020 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2021, які скасовані постановою Верховного Суду від 23.02.2021 у справі № 620/1487/20, за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Головного Управління Національної поліції в Чернігівській області грошові кошти у розмірі 311934,30 грн (триста одинадцять тисяч дев`ятсот тридцять чотири гривні 30 копійок).
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про поворот судового рішення - відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що стягнуті на його користь грошові кошти випливають з його трудових відносин та відносин публічної служби.
На думку позивача, судовим рішенням була накладена відповідальність на Головне управління Національної поліції у Чернігівській області у вигляді відшкодування шкоди, завданої йому відповідачем у розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Як вказує апелянт, відповідачем не було надано платіжне доручення про добровільне виконання ним рішення суду, а наявна у матеріалах справи квитанція не містить ні підписів, ні печатки банку, та доказів, що вказаний платіж був проведений установою банку.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Задовольняючи заяву про поворот виконання рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», тому на вказані суми розповсюджуються загальні правила щодо повороту виконання, що свідчить про наявність підстав для задоволення заяви про поворот виконання судового рішення у даній справі шляхом стягнення з позивача 311934,30 грн за виключенням суми, яка стягнута на його користь за рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.08.2021, у розмірі 4468,50 грн (316402,80 грн - 4468,50 грн).
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції у повній мірі з огляду на таке.
Так, стаття 380 Кодексу адміністративного судочинства України визначає умови вирішення питання повороту виконання рішення суду.
У силу вимог частини другої статті 380 КАС України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Згідно частини п`ятої вказаної статті до заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним виконавцем.
У даному випадку, поворот виконання судового рішення є інститутом адміністративного судочинства, що спрямований на повернення стягнутих грошових сум на підставі рішення суду, що було скасоване.
При цьому, частиною першою статті 239 КЗпП України передбачено, що у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.
Вказане також кореспондується зі статтею 381 КАС України згідно якої поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.
На підставі системного аналізу приписів наведених вище нормативно-правових актів можна дійти висновку, що не допускається поворот виконання судових рішень (за винятком випадків повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах) за вимогами про: 1) відшкодування шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи; 2) присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів (соціальної допомоги тощо) з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів; 3) присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання (наприклад, грошового утримання судді у відставці) у відносинах публічної служби.
Як свідчать матеріали справи, на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.09.2020 у справі № 620/1487/20, яке набрало законної сили згідно постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2021, відповідачем 22.02.2021 проведено перерахунок коштів на користь позивача у сумі 316402,80 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 74 від 22.02.2021.
Однак, 14.04.2021 постановою Верховного Суду рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.09.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2021 скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, справу направлено на новий розгляд до Чернігівського окружного адміністративного суду. 
Як наслідок, 09.08.2021 рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2021 позов задоволено частково, стягнуто з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 4468,50 грн, сума без виключення сум відрахування на податки. 
Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Враховуючи викладене, спірні правовідносини у даній справі випливають із трудових правовідносин, пов`язаних із затримкою в розрахунку при звільненні.
При цьому, колегія суддів враховує, що згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі №1-13/2013 зазначено, поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Разом з тим, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Відтак, вимоги про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не є вимогами про стягнення заробітної плати.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).
Вказане спростовує посилання апелянта на те, що такі кошти є такими, що випливають із трудових відносин.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягнення коштів за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до переліку підстав, визначених статтею 381 КАС України, за яким поворот виконання рішень здійснюється лише за вказаних в ній виняткових обставин.
Отже, оскільки на суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення, виплаченого відповідачем 22.02.2021 у сумі 316402,80 грн згідно платіжного доручення №74 від 22.02.2021 розповсюджуються загальні правила щодо повороту виконання, тому наявні підстави для задоволення заяви про поворот виконання судового рішення у даній справі шляхом стягнення з ОСОБА_1 311934,30 грн за виключенням суми, яка стягнута на його користь за рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.08.2021, у розмірі 4468,50 грн (316402,80 грн - 4468,50 грн).
Твердження апелянта про відсутність належного документа, що свідчить про списання спірної суми установою банку колегія суддів оцінює критично, так як наявне у матеріалах справи платіжне доручення №74 від 22.02.2021 є належним доказом перерахування на користь позивача грошових коштів, та позивачем у свою чергу жодним чином не спростовано факт отримання таких коштів.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            Є.В. Чаку