КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №758/16971/18
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4801/2022
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
8 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                                     
                                                судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2021 року (суддя Скрипка О.І.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору,
 
встановив:
 
у грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №007-2900/840-0883 від 28 грудня 2007 року у сумі 68 863,53 доларів США та судові витрати.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що  28 грудня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №007-2900/840-0883, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала у банку кредит в розмірі 155 695 доларів США строком користування до 10 грудня 2037 року зі сплатою 12,95% річних за користування кредитом. 22 червня 2015 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої сторони встановили класичний графік погашення кредиту з 22 червня 2015 року.
Також позивач зазначав, що у забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2   був укладений договір поруки №007-2900/840-0883-Р, за яким останній поручився перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за вищевказаним договором і у випадку невиконання боржником зобов`язань вони несуть перед кредитором солідарну відповідальність.
Позивач стверджував, що виконав свої обов`язки за кредитним договором, надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 155 695 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №0072900USD000671 та випискою з особового рахунку ОСОБА_1 від 28 грудня 2007 року. Однак, позичальник у порушення умов
                                                                   
 кредитного договору належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 27 лютого 2020 року становить 164 145,84 доларів США, з яких: прострочена заборгованість по кредиту - 12 869,21 доларів США, сума дострокового стягнення кредиту - 114 775,74 доларів США, за відсотками - 31 474,52 долари США, за підвищеними відсотками - 5 026,37 долари США. 
Позивач посилався на те, що 12 липня 2018 року направив відповідачам вимогу дострокового погашення кредиту, яку вони отримали, проте на момент подання позовної заяви не виконали.
При цьому позивач просив стягнути тільки 68 863,50 долари США, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 12 869,21 доларів США, частка достроково стягуваного тіла кредиту - 55 994,29 долари США.
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом, та з урахуванням заяви про зміну підстав зустрічних позовних вимог, просила визнати недійсним кредитний договір №007-2900/840-0883 від 28 грудня 2007 року, укладений між нею та ВАТ «Універсал Банк».
Мотивуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що фактично кредитний договір був укладений під тиском обставин та недобросовісних дій працівників банку по відношенню до неї, як споживача, оскільки перед укладенням договору банк не повідомив у письмовій формі, зокрема, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, чим не дотримався вимог Закону України «Про захист прав споживачів».
ОСОБА_1 стверджувала, що на документах «Інформація для клієнта», «Графік погашення», умовах надання банком «Універсальний» «Кредиту на придбання нерухомості на вторинного ринку» не міститься її підпису, а відтак банком не було надано повної інформації, необхідної для її свідомого вибору та дійсного і реального волевиявлення при укладенні кредитного договору, що призвело до укладення договору на невигідних для неї умовах.
Також ОСОБА_1 посилалася на несправедливість умов договору кредиту, оскільки вона не мала реальної можливості ознайомитися з умовами договору  перед його укладенням.
Посилаючись на положення  ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 229 ЦК України та ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», просила визнати кредитний договір недійсним.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року позов Акціонерного товариства «Універсал Банк» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 68 863,50 долари США, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 27 810грн 96коп. В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2021 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Брожко Наталії Ігорівни про стягнення судових витрат відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити 
                                                             
нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «Універсал Банк» та задовольнити вимоги зустрічного позову в повному обсязі.
ОСОБА_1 посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, так як не були розглянуті істотні докази та істотні умови, викладені в зустрічній позовній заяві та додатках до неї, що могли б суттєво вплинути на рішення суду. Зокрема, суд не врахував, що перед укладенням кредитного договору їй не були надані для ознайомлення такі документів, як: «Інформація для Клієнта», «Графік погашення», «Кредит на придбання нерухомості на вторинному ринку», які містили важливу інформацію для розгляду умов кредитування перед підписанням кредитного договору. ОСОБА_1 зазначає, що отримавши вказаний пакет документів, вона б не укладала кредитний договір. 
Відповідач стверджує, що вказані документи містять істотні умови кредитного договору та надали б їй, як споживачу, можливість здійснити свідомий вибір під час встановлення кредитних відносин та не призвели б до допущення нею помилки щодо обставин, що мають істотне значення, зокрема, щодо істотних умов кредитного договору.
ОСОБА_1 стверджує, що відповідно до експертного висновку №14947 та висновками експертів КНДІСЕ за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №35618/35619/20-32 встановлено, що підписи від її імені, зображення яких містяться у технічних копіях документів ВАТ «Банк Універсальний» - «Інформація для Клієнта», «Графік погашення», «Кредит на придбання нерухомості на вторинному ринку», виконані не нею, а іншою особою з наслідуванням її підпису. Однак вказані обставини не були враховані та оцінені судом.
Також відповідач посилається на неврахування судом положень Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
У поданій апеляційній скарзі на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2021 року ОСОБА_1 просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з АТ «Універсал Банк» понесені нею судові витрати на проведення почеркознавчих експертиз у розмірі 16 354грн 80коп., посилаючись на те, що вона не погоджується із правомірністю рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року та подала апеляційну скаргу, тому судові витрати за проведення почеркознавчих експертиз у справі, понесені нею як позивачем за зустрічним позовом, також підлягатимуть відшкодуванню у разі скасування рішення суду від 23 листопада 2021 року.
У відзиві на апеляційні скарги АТ «Універсал Банк» просить залишити їх без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційних скарг, оскільки з заяви-анкети на отримання кредиту вбачається, що на підставі ст. 627 ЦК України ОСОБА_3 добровільно, на власний розсуд обрала іноземну валюту кредитування на умовах, запропонованих кредитором. Також, укладаючи кредитний договір, позичальник була ознайомлена з відповідними застереженнями щодо валюти платежів, та підписавши даний договір, ОСОБА_3 підтвердила, що вона попереджена про можливі валютні курсові ризики, що можуть виникнути під час купівлі іноземної валюти з метою погашення кредиту.
Крім того, враховуючи, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, то відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України у суду відсутні підстави для стягнення з АТ Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , які підтримали апеляційні скарги, пояснення представника АТ «Універсал Банк» - адвоката Куришко К.В., яка просила залишити рішення суду та додаткове рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
                                                                 
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 28 грудня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 007-2900/840-0883 для придбання майна, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у сумі 155 695 доларів США, які позичальник зобов`язалася повернути до 10 грудня 2037 року та сплачувати за користування кредитом 12,95% річних, в порядку та в строки визначені умовами договору.
Пунктом 1.1.1 договору сторони погодили, що за користування коштами понад встановлений строк (або термін погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 38,85% річних.
Відповідно до пункту 2.4. кредитного договору погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів. Під терміном «дата погашення щомісячних платежів» сторони розуміють останній робочий день, що передує «10» числу кожного місяця.
Пунктом 2.5. договору передбачено, що розмір щомісячного платежу встановлений у графіку погашення кредиту, що викладений у додатку № 2 до даного договору.
У пункті 8.5 договору сторони зазначили, що позичальник підтверджує, що він розуміє настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти; що до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.
Перелік додаткових витрат, які несе позичальник у зв`язку із отриманням кредиту за цим договором, вказаний у додатку № 1 до даного договору (пункт 9.9 договору).
22 червня 2015 року ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до кредитного договору № 007-2900/840-0883 від 28 грудня 2007 року, за умовами якої сторони встановили нову схему погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, у зв`язку із чим сторони договору узгодили та підписали новий графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом.
У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 28 грудня 2007 року був укладений договір поруки № 007-2900/840-0883-Р, за умовами якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 007-2900/840-0883 від 28 грудня 2007 року.
Отримання 28 грудня 2007 року 155 695 доларів США кредиту ОСОБА_1 під час судового розгляду не заперечувала.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 18 жовтня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитом становила 4 287,77 доларів США, за відсотками - 11 214,17 доларів США, за підвищеними відсотками - 522,54 доларів США.
10 липня 2018 року позивач направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту, яка була отримана позичальником 19 липня 2018 року.
Також 10 липня 2018 року позивач направив ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення кредиту, відомості про отримання якої матеріали справи не містять.
Під час судового розгляду позивачем наданий розрахунок заборгованості станом на 27 лютого 2020 року, згідно якого загальна заборгованість за кредитним договором становить 164 145,84 доларів США, з яких прострочена заборгованість за кредитом - 12 869,21 доларів США, сума дострокового стягнення кредиту - 114 775,74 доларів США, відсотки - 31 474,52 долари США, підвищені відсотки - 5026,37 доларів США.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, він 
                                                                     
містить всі істотні умови кредитного договору, які були погоджені його сторонами. Також суд зазначив, що позивачем не надано доказів введення її в оману працівниками банку при підписанні кредитного договору та нечесної підприємницької діяльності банку.
Задовольняючи позовні вимоги АТ «Універсал Банк», суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_1 не виконує умови кредитного договору по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом, у зв`язку із чим виникла заборгованість та право банку вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, яка підлягає стягненню у солідарному порядку з позичальника та поручителя.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, ґрунтуються на нормах матеріального права.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. 
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2021 року в справі № 438/690/17 зроблено висновок, що: «зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації […] 
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 зроблено правовий висновок, що «відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на 
                                                                          
підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також, усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення.
Під час судового розгляду ОСОБА_1 не було надано належних і допустимих доказів у підтвердження існування на час укладення спірного кредитного договору помилки, а саме, неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, що вона мала намір укласти інший договір, а не кредитний договір. Не зазначено позивачем за зустрічним позовом, який саме правочин вона мала намір укласти, звернувшись до банку із заявою про надання кредиту.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взяті до уваги висновки судово-почеркознавчої експертизи від 13 квітня 2021 року, згідно якої підписи, що містяться у документах: «Інформація для клієнта», «Графік погашення» виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, є безпідставними, так як вказаним обставинам надана оцінка у рішенні суду.
                                                            
Крім того, колегія суддів зазначає, що кредитний договір підписаний ОСОБА_1 , що нею не оспорювалося під час судового розгляду. У договорі визначені істотні умови кредитного договору: розмір кредиту, строк, на який видається кредит, розмір процентної ставки, яка підлягає оплаті за користування кредитом, та порядок погашення кредиту і сплати процентів.
За умовами спірного кредитного договору додатки № 1 та 2 не є невід`ємною частиною кредитного договору, а відтак не підписання ОСОБА_1 «Інформації для клієнта» (яка також не є додатком до кредитного договору) та «Графіку погашення» не є підставою для визнання кредитного договору недійсним у цілому. Доказів на підтвердження того, що не підписання графіку погашення кредиту вплинуло на неправильне сприйняття позичальником умов кредитного договору та порушило її права матеріали справи не містять.
Крім того, врахуванню підлягає та обставина, що ОСОБА_1 22 червня 2015 року уклала з банком додаткову угоду та підписала новий графік погашення заборгованості.
Отже, під час розгляду справи судом першої інстанції не надано доказів на спростування презумпції правомірності договору у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання спірного кредитного договору вона без заперечень отримала кредитні кошти та тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів.
Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 28 грудня 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».
За змістом частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Підписавши кредитний договір, який містить пункт 8.5., зміст якого зазначений вище, ОСОБА_1 підтвердила отримання повної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Підписавши додаток № 1, що відповідач не заперечувала під час судового розгляду, ОСОБА_1 підтвердила ознайомлення з переліком та вартістю супутніх послуг, що пов`язанні з отриманням та обслуговуванням кредиту.
Крім того, посилання ОСОБА_1 на ненадання їй до укладення договору 
                                                                   
повної інформації щодо умов кредитування, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.
У разі ненадання інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору, суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірного договору, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
За змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону). 
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. 
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного 
                                                        
або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору, нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивачка зобов`язана довести правову та фактичні підстави своїх позовних вимог.
Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчила ознайомлення з його змістом, погодилась з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту саме в доларах США, а не в національній валюті України чи іншій іноземній валюті, в подальшому погашала кредитну заборгованість протягом тривалого часу, та не зверталась до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляла жодних претензій з приводу того, що їй незрозумілі умови кредитного договору.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки наявність умислу, нечесної підприємницької діяльності, порушення принципу добросовісності в діях банку, під час судового розгляду позивачем за зустрічним позовом не доведено, а судом не встановлено.
Текст підписаного сторонами кредитного договору свідчить про досягнення сторонами угоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів. Погашення позичальником кредитної заборгованості на протязі одинадцяти років свідчить про те, що нею визнано умови кредитного договору та правовідносини, які виникли з банком на підставі оспорюваного кредитного договору. 
Доводи апеляційної скарги про невідповідність спірного кредитного договору положенням Закону України «Про споживче кредитування», є безпідставними, оскільки вказаний закон прийнятий 15 листопада 2016 року та набрав законної сили 10 червня 2017 року, а відтак його норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі  або  речі,  визначені  родовими ознаками,  у  такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у  строк  та  в порядку, що встановлені договором.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням  умов,  визначених  змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
                                                                      
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Частина 2 даної норми визначає, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Згідно укладеного з ОСОБА_2 договору поруки, він несе солідарну відповідальність з боржником за неповернення кредитної заборгованості (пункт 1.4. договору поруки).
Враховуючи надання банком доказів наявності заборгованості за кредитним договором, який був укладений із ОСОБА_1 , що вона не заперечувала під час судового розгляду, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність у банку права вимагати від позичальника дострокового повернення всієї кредитної заборгованості.
Апеляційна скарга не містить доводів необґрунтованості розміру заборгованості, який просить стягнути позивач за первісним позовом.
Як зазначила ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду, оскарження рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором пов`язано з її посиланням на недійсність кредитного договору.
Рішення суду ОСОБА_2 не оскаржується.
Виходячи із положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегія суддів не має правових підстав для перегляду рішення суду в частині визначення розміру заборгованості та задоволення позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 .
За змістом частини 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи, що рішенням суду першої інстанції позовні вимоги банку задоволені, а у задоволенні зустрічного позову відмовлено, апеляційний суд залишає зазначене рішення суду без змін, відсутні правові підстави для скасування додаткового рішення суду про відмову у відшкодуванні ОСОБА_1 понесених нею витрат на розгляд справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому апеляційні скарги ОСОБА_1 залишаються без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 367, 3740, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

                                                                        
постановив:
 
апеляційні скарги ОСОБА_1  залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 8 липня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                       Г.М. Кирилюк

                                                                                 Т.А. Семенюк