ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 липня 2022 року           справа №200/7494/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 р. у справі № 200/7494/21 (головуючий І інстанції Чекменьов Г.А.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про скасування рішення про відмову у призначенні пенсії, зобов`язання вчинити певні дії,-
                                                              У С Т А Н О В И В:

16 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення від 07.10.2020 року про відмову в призначенні пенсії та не включення до стажу роботи періодів з 01.08.1978 року по 30.06.1984 року, 01.09.1976 року по 21.07.1978 року, 25.12.1985 року по 11.01.1986 року, зобов`язати повторно розглянути заяву від 06.10.2020 року за №6085 про призначення пенсії за віком з урахуванням страхового стажу.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії, разом з якою подала необхідний пакет документів. Проте у призначенні пенсії відмовлено в зв`язку з відсутність необхідного стажу та не зарахування  до стажу роботи періодів з 01.08.1978 року по 30.06.1984 року, 01.09.2976 року по 21.07.1978 року, 25.12.1985 року по 11.01.1986 року з посиланням на помилки в заповненні трудової книжки та атестаті про навчання. 
Позивач не погоджується з вказаним рішенням, оскільки наданими до Пенсійного фонду документами підтверджується стаж роботи який складає більше 27 років. Позивач зазначає, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. Оскільки в трудовій книжці позивача маються відповідні записи про роботу в спірний період, ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 р. у справі № 200/7494/21 позов задоволено, внаслідок чого визнано протиправним та скасовано рішення Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 07.10.2020 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та не включення до стажу роботи періодів з 01.08.1978 року по 30.06.1984 року, з 01.09.2976 року по 21.07.1978 року, 25.12.1985 року по 11.01.1986 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ЄДРПОУ 13486010) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 06.10.2020 року за №6085 про призначення пенсії за віком з урахуванням викладених в судовому рішенні висновків щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи згідно з даними трудової книжки НОМЕР_2 від 01.08.1978 року, в тому числі навчання з 01.09.2976 року по 01.08.1978 року та періодів роботи з 01.08.1978 року по 30.06.1984 року та з 25.12.1985 року по 11.01.1986 року.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що помилки у заповненні трудової книжки ОСОБА_1 атестаті про навчання суперечать положенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, в зв`язку з чим дані, що містяться в документах, не були взяті до уваги. За таких обставин позивачу відмовлено в призначені пенсії за нормами Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-10).
Рішенням Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №6085 від 07.10.2020 року розглянуто заяву позивача від 06.10.2020 року та відмовлено в призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 27 років Не зараховано період роботи з 01.08.1978 року по 30.06.1984 року та з 25.12.1985 року по 11.01.1986 року в зв`язку з тим, що в трудовій книжці не збігається по-батькові з даними в паспорті, та період навчання з 01.09.2976 року по 21.07.1978 року в зв`язку з виправленням прізвища російською мовою. Встановлено, що страховий стаж позивача складає 12 років 08 місяців 13 днів згідно відомостей з Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування (а.с.5-6). 
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу  від 15.09.1979 року серії НОМЕР_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  уклала шлюб з ОСОБА_3 (а.с.11). 
До матеріалів справи також додано свідоцтво про народження від 22.03.1961 року серії НОМЕР_5 , відповідно до якого ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).
Міністерством побутового обслуговування  населення УРСР 21 липня 1978 року ОСОБА_2 видано атестат за №8380 про закінчення Донецького професійно-технічного училища терміном навчання два роки за спеціальністю кравець чоловічого, жіночого та дитячого верхнього одягу (а.с.12). Виправлень прізвища українською мовою  атестат не містить.
Згідно з текстом титульного аркушу трудової книжки НОМЕР_2 від 01.08.1978 року вона належить “ ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ” (мовою оригіналу) (а.с.7-8). 
Трудова книжка позивача містить записи про навчання з 01.09.1976 року по 01.08.1978 року в ПТУ та роботу з 01.08.1978 року по 30.06.1984 року кравцем та з 25.12.1985 року по 11.01.1986 року поштарем. Записи виконані належним чином, містять підпис відповідальної особи та печатку установи.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. 
За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відповідно до положень статті 5 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 9 липня 2003 року № 1058-IV (надалі – Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачене право громадян на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV, страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Стосовно правового регулювання спірних відносин суд вказує, що абзацом першим частини 1 статті 24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”  №1058-IV (надалі – Закон №1058-IV) визначено, що страховий стаж - період (строк) протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не менші ніж мінімальний страховий внесок.
         Відповідно до приписів частини 4 статті 24 Закону  №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. 
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.  
При обчисленні страхового стажу позивача, до складу якого входять періоди роботи до впровадження системи персоніфікованого обліку, відповідач мав керуватися документами та порядком, визначеним законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-ІV, а саме положеннями Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ “Про пенсійне забезпечення” (далі - Закон №1788-ХІІ).
Відповідно до статті 62 Закон №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 затверджено порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до пунктів 1.6, 1.7 якого, звернення особою за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію, але не раніше, ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.
У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.
Розділом 2 цього Порядку визначений вичерпний перелік документів, що мають бути подані особою, яка звертається за призначенням пенсії. Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 цього Порядку до заяви про призначення пенсії за віком мають бути додані у тому числі документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно з пунктами 1 та 2 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Суд також зазначає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми Постанови Ради Міністрів СРСР від 6 вересня 1973 року № 656 “Про трудові книжки робітників та службовців” та Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, №  162 від 20.06.1974  року, оскільки вони регламентували порядок і умови внесення записів до трудових книжок в період з 1977 року по 1990 рік.
      З вказаних нормативних актів випливає, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Усі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. При цьому, самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.
З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права. 
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №  677/277/17.
Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. При цьому, суд враховує, що при огляді трудової книжки НОМЕР_2 від 01.08.1978 року встановлюється її належність саме позивачу, так як титульний запис виконаний російською мовою і всі дані збігаються з даними позивача, в атестаті про навчання за №8380 від 21 липня 1978 року немає виправлення прізвища на українській мові. 
З урахуванням того, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, в якій записи про прийняття та звільнення з роботи позивача засвідчено печатками підприємств та підписами відповідальних осіб, неточності, що містяться в трудовій книжці позивача не можуть бути підставою для обмеження в реалізації конституційного права особи на соціальний захист. 
Отже доводи позивача щодо неналежного виконання обов`язків відповідачем щодо розгляду наданих документів при призначені пенсії та безпідставного не прийняття до уваги записів трудової книжки ОСОБА_1 , знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.
Згідно з частинами 3 та 4 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). 
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Оцінюючи обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд першої інстанції зазначив, що позивачем до складу судових витрат заявлено відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в сумі 3092 грн. 
        Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до статті 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Враховуючи положення статті 134 КАС України на підтвердження розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, суду повинні бути надані, зокрема, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.
У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
       Отже, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вказана правова позиція щодо визначення витрат на правову допомогу в адміністративному судочинстві викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).
Суд враховує правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 року у справі № 727/4597/19 про те, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.
Водночас, щодо вартості правничої допомоги  наданої адвокатом у цій справі суд зазначає, що на її підтвердження позивачем надано договір від 04.03.2021 року та квитанцію про сплату 4000 грн. відповідно до прибуткового касового ордеру (а.с.14, 15).
Відповідно до умов пункту 3.1 договору замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі, визначеному у додатку № 1 до цього договору. Відповідно до пункту 4.1  укладеного позивачем договору від 04.03.2021 року розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги ,а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами у додатках до цього договору.
Всупереч зазначеним умовам договору позивачем не надано жодного  додатку до договору від 04.03.2021 року, яким би визначалася вартість правничої допомоги, а з наданих до позовної заяви прибуткового касового ордеру б/н від 12.06.2021 року  та квитанції до нього випливає, що позивачем сплачено адвокату 4000 грн., в тому числі, за послуги копіювання, Укрпошти тощо.
З цього приводу суд зауважує, що зазначені у прибутковому касовому ордері витрати безпосередньо не пов`язані з судовим розглядом цієї справи, крім витрат за складання позовної заяви, а виокремити суму безпосередньо наданої правової допомоги з вказаних документів не є можливим. 
Визначаючи вартість підготовки позовної заяви, суд зауважує, що предмет спору у цій справі не є складним, не потребує складних правових досліджень, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значним.
За вказаних обставин, виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав про включення до складу судових витрат, понесених позивачем, витрат на правничу допомогу у вигляді підготовки позовної заяви в сумі 500 грн.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Зважаючи на те, що позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у сумі 908 грн. та витрати на надання правової допомоги складають суму 500 грн., наведені суми підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.
       З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.
        Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 р. у справі № 200/7494/21 - залишити без задоволення.                                                                       
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 р. у справі № 200/7494/21 - залишити без змін.                                                                                     
Повне судове рішення складено 19 липня 2022 року.     
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                                І.В. Сіваченко