П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
08 червня 2022 року                                                                                              м. Київ
 
Справа №760/11052/17
Провадження № 22-ц/824/4852/2022
 
Резолютивна частина постанови оголошена 08 червня 2022 року
Повний текст постанови складено 10 червня 2019 року
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                        судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                        суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                        секретаря: Журавльова Д.Д.
 
учасники справи:     позивач          ОСОБА_1 ,
                                    відповідач      Акціонерне товариство Комерційний банк                                                 «ПриватБанк»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Гладким Русланом Вікторовичем на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів,-
 
В С Т А Н О В И В:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому   просила стягнути належні їй грошові кошти, розміщені на рахунках АТ КБ «ПриватБанк», а саме:
- за рахунком № НОМЕР_1 - 17 636,73 доларів США, 3 % річних у розмірі 1 362,62 доларів США, що еквівалентно 35 441,74 грн, 3 % вартості послуг, згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 490 477,46 доларів США, що еквівалентно 12 757 318,73 грн;
- за рахунком № НОМЕР_2 - 7 538,23 грн, 3 % річних у розмірі 582,41 грн, інфляційне збільшення в сумі 5 745,82 грн, 3 % вартості послуг, згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 209 638,18 грн;
- за рахунком № НОМЕР_10 - 6 527,40 Євро, 3 % річних у розмірі 504,31 Євро, що еквівалентно 14 695,59 грн, 3 % вартості послуг, згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 181 526,99 Євро, що еквівалентно 2 375 696, 48 грн;
- за рахунком № НОМЕР_5 - 183 407,61 грн, 3 % річних у розмірі 14 170,12 грн, суму інфляційного збільшення в розмірі 139 797,62 грн, 3 % вартості послуг, згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 5 100 565,63 грн;
- за рахунком № НОМЕР_6 - 135 024, 71 грн, 3 % річних в розмірі 10 432,05 грн, суму інфляційного збільшення в розмірі 102 919,03 грн, 3 % вартості послуг, згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3 755 037,19 грн;
- за рахунком № НОМЕР_3 в розмірі 5,76 грн, 3 % річних у розмірі 0,45 грн, суму інфляційного збільшення в розмірі 4,39 грн, 3 % вартості послуг, згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 160,19 грн;
- за рахунком № НОМЕР_11 - 38 888,06 доларів США, 3 % річних у розмірі 3 004,50 доларів США, що еквівалентно 78 147,04 грн, 3 % вартості послуг, згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 1 081 476, 95 доларів США, що еквівалентно 28 129 215,46 грн;
- за рахунком № НОМЕР_4 - 163,93 доларів США, 3 % річних в розмірі 12,67 доларів США, що еквівалентно 329,54 грн, 3 % вартості послуг, згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 4 558,89 доларів США, що еквівалентно 118 576,72 грн.
            В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що протягом 2012-2015 років вона відкрила в АТ КБ «ПриватБанк» банківські карткові та депозитні рахунки.
Зокрема, 14 вересня 2012 року уклала з АТ КБ «ПриватБанк» договір № SAMDN01000728790303 (вклад Депозит «VIP») та внесла кошти на рахунок, відкритий для обслуговування цього депозиту, у сумі 80 000,00 грн.
У цей же день укладений договір № SAMDN01000728789567 (вклад Депозит «VIP») та внесено кошти у сумі 20 000,00 доларів США.
Окрім того, нею були відкриті рахунки з розміщенням грошових коштів на них:
- № НОМЕР_1 - 17 636,73 доларів США;
- № НОМЕР_2 - 7 537,23 грн;
- № НОМЕР_10 - 6 527,40 Євро;
- № НОМЕР_5 - 183 407,61 грн;
- № НОМЕР_6 - 135 024,71 грн;
- № НОМЕР_3 - 5,76 грн;
- № НОМЕР_11 - 38 888,06 доларів США;
- № НОМЕР_4 - 163,93 доларів США.
Всього на її банківських рахунках знаходилося 325 976,31 грн, 546 688,72 доларів США та 6 527,40 Євро.
Вказувала, що 18 листопада 2014 року банк без належних на те правових підстав та без повідомлення заблокував її банківські рахунки, що унеможливило користування платіжними картками, а також припинив надавати будь-які платіжні послуги за ними.
Листами від 11 грудня 2014 року та 12 березня 2015 року на її звернення банк повідомив, що блокування її рахунків не здійснювалося.
16 березня 2015 року у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» їй було відмовлено у виконанні платіжного доручення на перерахування грошових коштів з її рахунку на інший рахунок, відкритий у ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», без зазначення причини.
Незважаючи на вжиті нею заходи, рахунки залишилися заблокованими, у зв`язку з чим, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», просила позов задовольнити.
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення
            Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів задоволено частково.
Стягнуто з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % - 703,56 грн. та 5 759,29 грн. інфляційних втрат.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Установивши факт перерахування відповідачем коштів з рахунків позивачки в іншу банківську установу за її заявою, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в частині стягнення коштів, розміщених на банківських рахунках АТ КБ «ПриватБанк».
Установивши порушення зобов`язання з боку відповідача про перерахування коштів за дорученням позивачки, як клієнта банку, суд стягнув інфляційні збитки та 3 % річних за 818 днів затримки.
Крім того, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача пені в порядку частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з того, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» на відносини клієнта з банком за договором карткового рахунку не поширюються.
 
            Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги.
 
            Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивачка ОСОБА_1 адвокат Гладкий Р.В. подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
            Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було досліджено по яких рахунках було повернено грошові кошти, у якому розмірі по кожному рахунку, по якому курсу відбувалось повернення коштів по валютним рахункам, та яку суму відсотків по вкладам було нараховано банком та повернено позивачу.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гладкого Р.В. залишено без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2019 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вважав судове рішення таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції
Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду від 22 грудня 2021 року про виправлення описки, касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Гладким Р. В. , задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду 29 вересня 2020 року в частині позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року залишено без змін.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції передчасно залишив рішення суду першої інстанції без змін, який дійшов висновку про те, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» на відносини клієнта з банком за договором банківського рахунку не поширюються, не врахував, що така пеня нараховується за кожен день прострочення на всю суму утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
В іншій частині Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем укладеного з позивачкою договору, порушенням зобов`язання з перерахування коштів за її дорученням, як клієнта банку, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, стягнув з банківської установи інфляційні збитки та 3 % річних за період блокування банківського рахунку з 13 березня 2015 року до 15 червня 2017 року.
Окрім того, встановивши, що 06 квітня 2018 року за заявою позивачки залишок коштів з її рахунків у АТ «КБ «Приватбанк» був перерахований на її рахунок, відкритий у ПАТ «ПУМБ», суди дійшли висновку про відмову у стягненні цих коштів з відповідача.
 
Доводи інших учасників справи
 
            У відзиві на апеляційну скаргу АТ «КБ «Приватбанк» заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та не підтвердженими належними та допустимими доказами.
 
Рух апеляційної скарги та матеріалів справи
06 січня 2022 року матеріали цивільної справи № 760/11052/17надійшли до Київського апеляційного суду.
            Ухвалою Київського апеляційного суду від 12січня 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.
 
Позиція Київського апеляційного суду
            В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пушок С.В.ю підтримав доводи апеляційної скарги.
            Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Пац Є.О. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
            Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Київським апеляційним судом перегляд в апеляційному порядку рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2019 року здійснюється в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду від 22 грудня 2021 року про виправлення описки, постанова Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року скасована в частині позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, а в іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року залишено без змін.
 
Фактичні обставини справи
 
Встановлено, що 14 вересня 2012 року ОСОБА_1 уклала з АТ КБ «ПриватБанк» договір № SAMDN01000728790303 (вклад Депозит «VIP») та внесла кошти на рахунок, відкритий для його обслуговування, у розмірі80 000,00 грн.
У цей же день між сторонами укладенено договір № SAMDN01000728789567 (вклад Депозит «VIP») та внесено кошти у сумі 20 000,00 доларів США.
Окрім того, згідно з довідками АТ КБ «ПриватБанк» від 17 та 25 травня 2017 року позивачкою відкриті рахунки в національній та іноземній валютах із розміщенням грошових коштів на них:
- № НОМЕР_1 - 17 636,73 доларів США;
- № НОМЕР_2 - 7 537,23 грн;
- № НОМЕР_10 - 6 527,40 Євро;
- № НОМЕР_5 - 183 407,61 грн;
 
- № НОМЕР_6 - 135 024,71 грн;
- № НОМЕР_3 - 5,76 грн;
- № НОМЕР_11 - 38 888,06 доларів США;
- № НОМЕР_4 - 163,93 доларів США.
13 березня 2015 року була відхилена операція зі зняття коштів через банкомат з належної позивачці картки № НОМЕР_5 , а 16 березня 2015 року заблокована операція з перерахування коштів у розмірі 10 000,00 грн з цієї картки на інший належний їй картковий рахунок № НОМЕР_7 , відкритий у ПАТ «ПУМБ» у місті Києві.
Залишок коштів з належних їй рахунків, відкритих у АТ КБ «ПриватБанк», перерахований на рахунок № НОМЕР_8 , відкритий у ПАТ «ПУМБ», 06 квітня 2018 року, а рахунки закриті.
Згідно з листом ПАТ «ПУМБ» від 25 квітня 2018 року на рахунок № НОМЕР_8 , відкритий у ПАТ «ПУМБ», зараховані кошти в розмірі 2 012 762, 47 грн.
Обґрунтовуючи підстави позову в частині вимог що переглядаються, позивачка посилалась на те, що передбачені законом підстави для обмеження її права на розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на рахунках, відкритих у АТ «КБ «ПриватБанк», відсутні, дії останнього з блокування банківської платіжної картки є незаконними, у зв`язку з чим просила стягнути з відповідача пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Вирішуючи спір та, відмовляючи ОСОБА_1 в частині вимог до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції зробив висновок про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача пені в порядку частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки норми Закону України «Про захист прав споживачів» на відносини клієнта з банком за договором карткового рахунку не поширюються.
 
Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми матеріального права
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Згідно з частинами першою, третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрямки використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (стаття 1067 ЦК України).
Відповідно до статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки. 
Статтею 14.8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. 
Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором (пункт 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).
Пунктом 14.13 статті 14 цього Закону передбачено, що право використовувати електронний платіжний засіб може бути призупинене або припинене емітентом відповідно до умов договору в разі порушення користувачем умов використання електронного платіжного засобу.
Згідно зі статтею 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.
Випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження коштами, які знаходяться на його рахунку, передбачені спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», проте здійснення обмежень відповідно до зазначеного Закону є чітко регламентованим за термінами та процедурою, що не дотримані банківською установою у застосуванні обмежень з розпорядження коштами позивача.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). 
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
Суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій під час розгляду справи, яка є предметом перегляду, встановили, що 13 березня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» відхилило операцію зі зняття коштів через банкомат з належної позивачці картки             № НОМЕР_5 , а 16 березня 2015 року заблокувало операцію з перерахування коштів у розмірі 10 000,00 грн з цієї картки на належний їй картковий рахунок                  № НОМЕР_7 , відкритий у ПАТ «ПУМБ». 
АТ «КБ «ПриватБанк» не заперечувало наявність таких дій, проте правомірність блокування карткового рахунку банківська установа не довела і відмову у вчиненні цих операцій не пояснила.
Таким чином Київським апеляційним судом встановлено невиконання відповідачем укладеного з позивачкою договору, порушення зобов`язання з перерахування коштів за її дорученням, як клієнта банку.
Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, Законами України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-ІІІ), від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-ІІІ), від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ).
Згідно з преамбулою Закону № 2664-III у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.
У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Позовні вимоги у справі, яка є предметом перегляду, стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі      № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) висловила з цього питання правову позицію та зазначила, що оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону № 2121-ІІІ банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ.
Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунка сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі трьох відсотків від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
Отже, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові дійшла висновків щодо стягнення з банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за прострочення зобов`язання з видачі клієнтові належних йому за договором банківського рахунку, яка обраховується від суми утримуваних банком коштів.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі № 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19), від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18 (провадження № 61-14248св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 756/14910/16-ц (провадження № 61-14561св19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) не відступила від висновків та також зробила висновок про те, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.
У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17);  виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). 
Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.
Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.
Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення - є мірою відповідальності.
Таким чином, характер спірних правовідносин та норми правозастосування, з урахуванням положень умов та правил надання банківських послуг та положень договорів банківського вкладу, щодо відповідальності сторін за порушення умов договору згідно до чинного законодавства України, у тому числі законодавства України про відповідальність за невиконання/неналежне надання фінансових послуг свідчать про можливість застосування до банку відповідальності за ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» .
По справі встановлено відмова банку (відповідача) виконати розпорядження клієнта (позивача) з видачі належних їй за договором банківського рахунка сум в розмірі 10 000,00 грн, що свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі трьох відсотків від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
Доказів щодо відмови виконати банком щодо видачі інших сум належних позивачці, останньою не надано.
За таких обставин, колегія суддів вважає доведеним позивачкою невиконання банком своїх зобов`язань щодо видачі позивачці належних їй 10 000,00 грн., що в свою чергу тягне за собою відповідальність, передбачено частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Вирішуючи питання щодо періоду, за який обраховується пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів звертається до подібного правового висновку, зробленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), та зазначає таке.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, встановлюється спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки.
У справі, яка переглядається, встановлено, що 13 березня 2015 року була відхилена операція зі зняття коштів через банкомат з належної позивачці картки № НОМЕР_5 , а 16 березня 2015 року заблокована операція з перерахування коштів у розмірі 10 000,00 грн. з цієї картки на інший належний їй картковий рахунок  № НОМЕР_7 , відкритий у ПАТ «ПУМБ» у місті Києві.
Залишок коштів з належних позивачці рахунків, відкритих у АТ КБ «ПриватБанк», перерахований на рахунок № НОМЕР_8 , відкритий у ПАТ «ПУМБ», 06 квітня 2018 року, а рахунки закриті.
Таким чином, після перерахування АТ КБ «ПриватБанк» на відкритий у ПАТ «ПУМБ» рахунок коштів, належних позивачці, із закриттям у АТ КБ «ПриватБанк» усіх належних позивачці рахунків, договірні відносини між сторонами є такими, що припинилися, а відтак починаючи з 07 квітня 2018 року між сторонами не існує споживчих правовідносин.
Оскільки право на стягнення пені в позивача виникло з наступного дня після 13 березня 2015 року, а до суду позивач звернулася - 15 червня 2017 року, то пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред`явлення позову.
Отже існують підстави для стягнення на користь позивача неустойки (пені) за останні 12 місяців із розрахунку: сума заборгованості за договором 10000х3%х365 днів =109500 гривень.
Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до частини п?ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» Київський апеляційний суд бере до уваги таке.
Відшкодування, передбачене частиною п?ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», спрямоване на компенсацію вкладнику його майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку банка.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. 
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки, зокрема за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Суд враховує, що положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, надає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Оскільки розмір пені, яка підлягає до стягнення - 109500 гривень, значно перевищує розмір основної заборгованості - 10 000,00 грн., а позивач не навів жодних розрахунків, в якому розмірі йому завдані збитки неповерненням йому вкладу, Київський апеляційний суд вважає за доцільне застосувати положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшити розмірі пені, яка підлягає стягненню з відповідача, до 20 000,00 гривень. 
Аналогічний висновок щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України зроблено Верховим Судом у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 757/56287/18-ц (провадження № 61-1581св20).
 
Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).
Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2019 року в частині позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн. пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Щодо судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати, від сплати яких ОСОБА_1 звільнена згідно п.3 ст.22 Закону України  «Про захист прав споживачів» в розмірі 640 грн. за подання позову в цій частині та в розмірі 960 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 1600 грн. підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 141, 268, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гладкого Руслана Вікторовича - задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2019 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - задовольнити частково.
Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ (14360570) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 ) 10 000, грн. пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 20000 гривень.
            Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь держави 1600 грн. судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:                                                     А.М. Стрижеус
                
Судді:                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                   О.І. Шкоріна