ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11105/20                                       Головуючий у 1-й інстанції: Бояринцева М.А.
                                                                                                  Суддя-доповідач:  Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  01 червня 2022 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                              Василенка Я.М.,
суддів                                        Ганечко О.М., Кузьменка В.В., 
за участю секретаря                    Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дитини Саміт ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.02.2021 у справі за адміністративним позовом громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дитини Саміт ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
                                                        В С Т А Н О В И В:
Громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дитини Саміт ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ управління Державної міграційної служби України у Волинській області № 5 від 10.01.2020 про відмову ОСОБА_1 у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №70-20 від 23.04.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу Державної міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України, в особі територіального підрозділу управління Державної міграційної служби України у Волинській області, повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.02.2021 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дитини Саміт ОСОБА_2 звернулася до Шостого апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. 
В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що Саміт Ялда народилася у м. Кабул, Афганістан. За національністю - таджичка, сповідує іслам, заміжня, освіта середня. Володіє лише рідною мовою дарі.

18.12.2019 позивачем подано заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №26 (далі – заява), де остання зазначила, що на батьківщині у жодних військових, релігійних, громадських, політичних організаціях не перебувала. Документи, що посвідчують особу у неї - відсутні. З Афганістану разом з чоловіком, малолітньою дитиною та свекрухою потрапила до України. В Афганістані залишилися батьки та родичі. З країни походження виїхала 10.06.2019 до Таджикистану, де перебували 22 дні та оформили туристичну візу до України. Перебуваючи у вказаній країні за наданням притулку або за наданням статусу біженця не зверталась, оскільки в цьому не було потреби (пункт 2.6 та пункт 2.7 заяви). З Таджикистану транзитом через Казахстан прибула на територію України легально 02.08.2019, використовуючи авіаційне сполучення та проживала у м. Києві.
За наслідком розгляду документів позивача та проведення з нею співбесіди управління Державної міграційної служби України у Волинській області сформовано висновок працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, де зазначено, що заява ОСОБА_1 є очевидно необгрутованою, оскільки не містить підстав, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», а тому доцільно прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Афганістану Саміт Ялда та її малолітньої дочки Саміт Асінат (далі – висновок).
На підставі вказаного висновку, відповідно до пункту 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», пункту 4.3 розділу IV Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 за №1146/19884, управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області прийнято наказ від 10.01.2020 №5 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану Саміт Ялда», яким наказано відмовити в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Афганістану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – оскаржуване та/або спірне рішення №1).
13.01.2020 управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області сформовано повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Надалі, 23.04.2020 Державною міграційною службою України прийнято рішення №70-20 про відхилення скарги на рішення територіального органу Державної міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі – оскаржуване та/або спірне рішення №2). 
Не погоджуючись з вказаним вище рішенням, позивач звернулась до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги є необґрунтованими.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).
Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 вказаного закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до  Конвенції про статус біженців  1951 року і  Протоколу щодо статусу біженців 1967 року  та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI).
У відповідності до частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до  Кримінального кодексу України  належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені  пунктами 1  чи  13  частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Згідно із частиною 1 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною 1 статті 8 Закону № 3671-VI встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.
Відповідно до частини 4 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Положення частин 6, 7 статті 8 Закону № 3671-VI передбачають, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені  пунктами 1  чи  13  частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Аналіз наведених положень вказує, що підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, серед іншого, є очевидна необґрунтованість заяви, а саме якщо у заявника відсутні умови, зазначені  пунктами 1  чи  13  частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
Як було встановлено судом першої інстанції, спірне прийнято управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області на підставі пункту 6 статті 8 Закону № 3671-VI, з огляду на очевидну необґрунтованість заяви позивача.
Колегія суддів погоджується із таким висновком управління Державної міграційної служби України у Волинській області з огляду на наступне.
Так, відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно з позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» №8043/04 від 27.04.2004, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Основною причиною звернення за захистом позивач в протоколі співбесіди №1 від 23.12.2019, справа №2019 LT 0026 зазначила, що причиною виїзду є робота її чоловіка, оскільки він працював в аеропорту, що саме він робив вона не знає, знає, що перевіряв документи, через що, таліби казали йому, щоб він покинув роботу, яким чином проявлялися погрози вона не знає, адже чоловік такими подробицями не ділився.
Разом з цим, в протоколі співбесіди позивач вказувала, що в політичних, релігійних організаціях не перебувала, фізичне насильство у зв`язку з релігійними поглядами до неї не застосовувалось, їй ніхто не погрожував, а вона просто пішла за чоловіком.
Також, позивач у протоколі співбесіди вказувала, що перебуваючи в Києві сиділа вдома, чекали на документи, щоб легалізуватися в Україні, але коли зрозуміли, що не вийде, то чоловік почав організовувати виїзд з України.
Окрім наведеного, в протоколі співбесіди зафіксовано, що позивач прибула на територію України легально, на підставі візи, отриманою в Такджикістані, в Кабулі залишились батьки, тітка, дядько, яким, як зазначено позивачем нічого в Афганістані не загрожує.
Разом з тим, як встановлено судом, заяву-анкету позивач подала після затримання її на території Угорщини, внаслідок незаконного перетину кордону.
Згідно із рішенням Ужгородського міськрайонного суду в Закарпатській області від 18.10.2019 у справі №308/11963/19 17.10.2019 о 04 год 30 хв. громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 була передана в порядку Угоди між Україною та ЄС про реадмісію осіб під час проведення прикордонно-представницької зустрічі на територію України з Угорської Республіки в ППр «Тиса», яка незаконно перетнула державний кордон з України в Угорську Республіку поза пунктом пропуску в районі 349 п/зн, у складі групи осіб та була затримана прикордонною поліцією УР.
Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні.
Вказаним рішенням затримано громадянку Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.
Так, відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» №8043/04 від 27.04.2004, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Основною причиною звернення за захистом позивач в протоколі співбесіди  №1 від 23.12.2019, справа №2019 LT 0026 зазначила, що причиною виїзду є робота її чоловіка, оскільки він працював в аеропорту, що саме він робив вона не знає, знає, що перевіряв документи, через що, таліби казали йому, щоб він покинув роботу, яким чином проявлялися погрози вона не знає, адже чоловік такими подробицями не ділився.
Разом з цим, в протоколі співбесіди позивач вказувала, що в політичних, релігійних організаціях не перебувала, фізичне насильство у зв`язку з релігійними поглядами до неї не застосовувалось, їй ніхто не погрожував, а вона просто пішла за чоловіком.
Також, позивач у протоколі співбесіди вказувала, що перебуваючи в Києві сиділа вдома, чекали на документи, щоб легалізуватися в Україні, але коли зрозуміли, що не вийде, то чоловік почав організовувати виїзд з України.
Окрім наведеного, в протоколі співбесіди зафіксовано, що позивач прибула на територію України легально, на підставі візи, отриманою в Такджикістані, в Кабулі залишились батьки, тітка, дядько, яким, як зазначено позивачем нічого в Афганістані не загрожує.
Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, заяву-анкету позивач подала після затримання її на території Угорщини, внаслідок незаконного перетину кордону.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду в Закарпатській області від 20.11.2019 у справі № 308/11963/19 внесено виправлення в рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.10.2019 у справі за позовною заявою військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_4 та з нею в супроводі неповнолітня донька ОСОБА_5 , 2017 року народження, про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, а саме: у вступній та резолютивній частині рішення доповнити текст в частині позначення відповідача по справі текстом на наступного змісту «у супроводі з відповідачкою Саміт Йалда її неповнолітня донька ОСОБА_5 , 2017 року народження».
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2020 у справі № 308/11963/19 рішення Ужгородського міськрайонного суду в Закарпатській області від 18.10.2019 у справі №308/11963/19 залишено без змін.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що звернення позивача можна розглядати як зловживання процедурою з метою легалізації на території України, а аналізуючи вищенаведені факти, можна прийти до висновку, що Саміт Ялда підпадає під поняття «мігрант», тому її, згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитись в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
При цьому, колегія суддів наголошує, що позивач самостійно зазначає про те, що перебування в Україні мало на меті виключно легалізацію такого перебування, позивач не вказує, що була та/або може бути жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань чи виїхала з країни свого походження внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Разом з тим, колегія суддів наголошує, що в Афганістані залишилися рідні позивачки, і як, зазначено нею, загрози у них відсутні.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що під час проведення бесіди позивач не змогла чітко обґрунтувати, яка небезпека може очікувати її та її дочку у випадку повернення до країни громадянської належності.
Водночас, вона вказує виключно про те, що таліби просили її чоловіка покинути роботу. Про жодні, утиски, погрози їй або її чоловіку вона не вказує, зазначає лише про те, що форми таких погроз їй не відомі.
Слід також відмітити, що позивач у країні походження не використовувала усі наявні способи захисту свого права, безперешкодно виготовила документи і покинула Афганістан, також у третій країні – Таджикістані за захистом не зверталася, в Україні з часу прибуття не зверталась із захистом, оскільки була відсутня така необхідність.
Колегія суддів наголошує, що за захистом позивач звернулась після затримання її прикордонною службою, внаслідок незаконного перетину державного кордону, що, на думку суду, свідчить, про те, що у позивача відсутні реальні побоювання стати жертвою переслідування чи зазнати інших негативних наслідків для неї в країні її походження.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що в ході розгляду справи не встановлено обставин відповідності позивача критеріям, які встановлені пунктом 1, 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, що свідчили про наявність підстав для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує складну ситуацію, яка спостерігається на території Афганістану, що є загальновідомим фактом, що підтверджений міжнародним товариством, однак, це не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Окрім цього, варто звернути увагу на те, що станом на час вирішення спору по суті в Афганістані ліквідували 19 бойовиків Талібу (https://www.ukrinform.ua/rubric-world/3190468-u-afganistani-likviduvali-19-bojovikiv-talibanu.html).
Авіація Афганістану розбомбила табір талібів (https://www.ukrinform.ua/rubric-world/3185920-aviacia-afganistanu-rozbombila-tabir-talibiv-18-zagiblih.html).
Між тим, у рішенні Європейського Суду з прав людини Справа «М.С. проти Словаччини та України (заява №17189/11) вказано, що у відповідних частинах Методичних рекомендацій УВКБ ООН з оцінювання потреб у міжнародному захисті осіб, які шукають притулку, з Афганістану, опублікованих 17 грудня 2010 року зазначено, що УВКБ ООН вважає, що стосовно осіб, які входять до зазначених далі груп, необхідний особливо ретельний розгляд можливих загроз. До переліку груп ризику, який не обов`язково є вичерпним, входять: (i) особи, пов`язані з Урядом Афганістану, або ті, хто надають їм підтримку, чи вважаються такими, що надають її ...
З огляду на погіршення рівня безпеки в окремих регіонах країни і зростання кількості потерпілих серед цивільного населення УВКБ ООН вважає, що ситуацію у провінціях Гільменд, Кандагар, Кунар, а також місцями у провінціях Газні і Хост можна охарактеризувати як ситуацію загального насильства. Так, афганці, що шукають притулку та раніше проживали у цих регіонах, можуть потребувати міжнародного захисту, у тому числі додаткових форм захисту, із застосуванням більш широких критеріїв міжнародного захисту. Крім того, з урахуванням нестійкого характеру конфлікту, який постійно змінюється, кожна заява про надання притулку від афганця, який стверджує, що втік від загального насильства з інших частин Афганістану, має підлягати ретельній оцінці з огляду на подані заявником докази та інші актуальні та достовірні відомості про його колишнє місці проживання. Така оцінка обов`язково вимагатиме встановлення, чи існувала ситуація загального насильства в колишньому місці проживання заявника на момент ухвалення рішення про надання йому притулку.
Загалом УВКБ ООН вважає втечу всередині країни розумною альтернативою, якщо в місці потенційного переміщення біженцю можуть надати захист його родичі, громада або плем`я. Чоловіки без родини та батьки з дітьми можуть за певних обставин утримувати себе самі без допомоги рідних або громади в міській або напівміській місцевості з розвиненою інфраструктурою і під ефективним контролем Уряду. Однак навіть з урахуванням розпаду традиційної соціальної структури суспільства через десятиліття війни, масових потоків біженців і зростання внутрішньої міграції до міст, кожну заяву слід розглядати в індивідуальному порядку.

Потенційні групи ризику особи, пов`язані з урядом, або які вважаться такими, що надають підтримку уряду й міжнародному співтовариству, зокрема Міжнародним силам сприяння безпеці (ISAF)
Збройні антиурядові формування ведуть безперервну систематичну кампанію проти цивільних осіб, пов`язаних з Урядом Афганістану або міжнародним співтовариством, або тих, хто вважаються такими, що надають їм підтримку, особливо в зонах активних дій повстанських угруповань.
Колегія суддів наголошує, що позивач не вказувала про належність її до потенціальних груп ризику, у тому числі, що вона є особою, яка пов`язана з урядом, є учасницею політичних, релігійних організацій.
Разом з цим, колегія суддів враховує, що 6 грудня на 73-й сесії Генеральної Асамблеї держави-члени ООН прийняли резолюцію, у якій підкреслюється, що регіональне співробітництво вкрай необхідне для економічного розвитку держави. У зв`язку з цим співавтори документа вітали будівництво газопроводу Туркменістан-Афганістан-Пакистан-Індія, проект з`єднання енергомереж Туркменістану, Узбекистану, Таджикистану, Афганістану і Пакистану та проект будівництва ділянки залізниці Туркменістан-Акіна. Делегати Генеральної Асамблеї закликали домагатися розвитку транзитної торгівлі та збільшення обсягу іноземних інвестицій в Афганістан. Вони відзначили створення прямих коридорів для повітряних вантажоперевезень між Афганістаном і Індією, Італією, Казахстаном, Китаєм, Об`єднаними Арабськими Еміратами, Російською Федерацією, Саудівською Аравією і Туреччиною.
Генеральна Асамблея ООН привітала той факт, що в цьому році Афганістан опинився в числі держав-лідерів у рейтингу по реформам, спрямованим на просування бізнесу (https://www.ukrainepravo.com/international_law/public_international_law/rf-ne-pidtrymala-rezolyutsiyu-generalnoyi-asambleyi-oon-shchodo-afganistanu/?month=05&year=2019).
За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи не дає підстав вважати, що вона бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо неї смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що спірне рішення №1 прийнято управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області в порядок, спосіб та в межах наданих йому повноважень, з огляду на що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. 
Відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог заявлених до Державної міграційної служби України з огляду на їх похідний характер.
При цьому, проаналізувавши доводи та аргументи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.
Більше того, аргументи апеляційної скарги позивача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16- ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).
Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дитини Саміт ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.02.2021 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                                          Василенко Я.М.
                                     
Судді:                                                                                                    Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 06.06.2022.