Справа № 744/32/22 	Головуючий у 1 інстанції Смага С. В. 	
Провадження № 33/4823/133/22 	  	
Категорія -  	  	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2022 року 	місто Чернігів	

Чернігівський апеляційний суд в складі: судді апеляційного суду Акуленко С.О., за участю захисника-адвоката Борисенка І.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 січня 2022 року,

                                      У С Т А Н О В И В :
Цією постановою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого,  

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить  17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Стягнуто з нього на користь держави 496,20 грн. судового збору.
Судом першої інстанції встановлено, що водій ОСОБА_1 , 25 грудня 2021 року, близько 02 години 15 хвилин в селі Жадове Новгород-Сіверського району Чернігівської області по вулиці Дружба біля будинку № 28, керував автомобілем ГАЗ-31105-121, державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9 Правил дорожнього руху. Огляд на стан алкогольного сп`яніння, у встановленому законом порядку проводився у лікаря за адресою: вулиця Лікарняний Хуторок, будинок 2, місто Семенівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області.
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що в постанові суду не встановлені фактичні обставини справи, а лише переписано фабулу з протоколу про адміністративне правопорушення.
Вказує, що він хоча і являється власником автомобіля, однак  на момент ДТП перебував у ньому в якості пасажира, про що повідомлялося працівникам поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення в ході якого йому не було роз`яснено права.
Апелянт зазначив, що судовий розгляд було проведено без його участі та належного повідомлення про час та місце судового розгляду, оскільки повістку до суду він отримав 27 січня 2022 року, тобто після винесення судового рішення.
Також вважає, що судовий розгляд було проведено  формально, оскільки суд посилається на диски з відеозаписами події, тривалість яких становить понад 3 години, а судове засідання по справі було проведено у більш короткий проміжок часу, що свідчить про  не дослідження відеозаписів.

В доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_1 вважає, що його винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення не підтверджується наявними у справі і наданими суду доказами, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам.
Апелянт вказує, що  працівник поліції, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення щодо нього, в порушення вимог ст. 256 КУпАП, не зазначив який саме підпункт п. 2.9 ПДР України він порушив.
Вказує, що супереч чинному законодавству його не було відсторонено від керування транспортним засобом.
Звертає увагу, що наявні в матеріалах справи відеозаписи  працівників патрульної поліції всупереч вимогам  складаються з окремих файлів, не є безперервними і послідовними. Також вістуні дані щодо технічного засобу, яким здійснено відеозапис.
Вказуючи на  одночасний час складання протоколу про адміністративне правопорушення та висновку лікаря щодо результатів медичного огляду вважає за необхідне визнання їх недопустимими.
Оскарживши постанову суду поза строком апеляційного оскарження, просив поновити пропущений процесуальний строк, визнавши причини пропуску поважними.   
Заслухавши пояснення адвоката Борисенка І.П., який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Наведені апелянтом доводи щодо підстав для поновлення апеляційного строку є переконливими та з метою забезпечення апеляційного оскарження судового рішення, суд вважає за можливе задовольнити клопотання про поновлення апеляційного строку.
Відповідно до вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.
Протоколом про адміністративне правопорушення встановлено факт  керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що є порушенням вимог п 2.9 ПДР, згідно яких водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Огляд водія проводився у встановленому законом порядку.  
Обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення судом першої інстанції встановлені вірно. 
Ці обставини підтверджуються висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану сп`яніння від 25 грудня 2021 року, за результатами якого ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння. 
Ці обставини підтверджуються відеозаписом працівників поліції, з якого вбачається, що ОСОБА_1 на запитання поліцейських хто керував автомобілем повідомив, що це він, але згодом почав наполягати, що автомобілем керувала інша особа, пізніше пройшов огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння за результатами якого він перебував у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, з відеозапису вбачається, що зауважень на дії працівників поліції або лікаря він не мав, порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, працівниками поліції та лікарем був дотриманий. Тому твердження апелянта про протилежне не є слушними.  
Крім того, в протоколі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 сам вказав про згоду зі складеним протоколом, а в письмових поясненнях підтвердив факт вживання алкогольних напоїв та зіткнення автомобіля під його керуванням з електричним стовпом.
Таким чином суд першої інстанції цим доказам дав належну оцінку і вірно кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП.
Протокол про адміністративне правопорушення складено з дотриманням вимог ст. 256 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України та МОЗ України 09.11.2015 року № 1452/735. 
Твердження апелянта про неналежно проведений огляду на стан виявлення алкогольного сп`яніння є безпідставними, оскільки такий проведений у спосіб та у порядок, визначений ст. 266 КУпАП та вище вказаною Інструкцією, огляд відбувався із дотриманням усіх вимог чинного законодавства, тому результат такого огляду є допустимим  доказом та не викликає у апеляційного суду жодного сумніву. З вказаних підстав висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану сп`яніння від 09 25 грудня 2021 року є належним та допустимим доказом. 
Окрім цього, право водія на оскарження висновку за результатами медичного огляду, передбачене пунктом 14 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17 грудня 2008 року.

Твердження апелянта, що у протоколі працівником поліції було вказано порушення ОСОБА_1 п. 2.9 ПДР України без конкретизації підпункту цього пункту на переконання апеляційного суду не заслуговують на увагу, оскільки  об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, як зазначено вище, уповноважена особа національної поліції виклала як керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що підпадає під дію одного з підпунктів п. 2.9 ПДР.
Таким чином, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 382705 від 25.12.2021 року фактичні обставини правопорушення охоплюються приписами п. 2.9 ПДР України (незважаючи на відсутність відповідного підпункту) та диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Зокрема, ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V). При цьому «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку» (п. 31 рішення ЄСПЛ від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п. 109 рішення ЄСПЛ від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення ЄСПЛ від 23.09.1998 у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom).
На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).
З огляду на вимоги ст. 251, 254, 256, 280, 283 КУпАП, відсутність підпункту п. 2.9 ПДР у протоколі серії ДПР18 № 382705 від 25.12.2021 року, за встановлених вище фактичних обставин у даній конкретній справі, на переконання апеляційного суду, суттєво не впливає на правову кваліфікацію дій ОСОБА_1 та не порушує принцип правової визначеності, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди; ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02).
Крім того, вказані вище обставини не тягнуть за собою автоматичне визнання протоколу неналежним, недостовірним чи недопустимим доказом, не спотворюють зміст цього протоколу та не створюють ситуацію, за якої цей процесуальний документ є недійсним, а зібрані докази - недопустимими, оскільки при вирішенні цього питання необхідно виходити насамперед з істотності порушення прав, законних інтересів і свобод особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тобто ОСОБА_1 , так як не усі порушення процесуального закону, допущені під час оформлення документів та збирання доказів стороною провадження у справі є підставою для визнання цих доказів недопустимими, що узгоджується з усталеною судовою практикою ЄСПЛ. При цьому порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення (ч. 1 ст. 251 КУпАП) може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений у порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. У справі протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати - ст. 254, 255 КУпАП), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).
Що стосується випадку, «коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення», то дійсно як суддя суду першої, так і суддя суду апеляційної інстанцій «не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)» (рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Малофєєва проти Росії» (Malofeyeva v. Russia), заява № 36673/04); рішення ЄСПЛ від 20.09.2016 у справі «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia), заява № 926/08).
Разом з тим, вказана вище правова позиція ЄСПЛ стосується випадків, коли уповноважені на розгляд справ про адміністративні правопорушення особи на власний розсуд визначають підпункт пункту чи пункт ПДР або ж у інший спосіб редагують фабулу адміністративного правопорушення, що не має відношення до фактичних обставин даної справи, що не мало місця у даній справі. При цьому, як наведено вище, водій чи особа, яка керує т/з, апріорі повинна знати та виконувати правила дорожнього руху, у тому числі і п. 2.9 ПДР з наявними у ньому підпунктами, а фабула правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яка викладена у протоколі серії ДПР18 № 382705 від 25.12.2021 року, відображає всі істотні ознаки цього складу правопорушення.
Необхідно зауважити, що диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому у протоколі та у постанові присутнє посилання на порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.9 ПДР, згідно яких водієві забороняється керувати т/з у стані алкогольного сп`яніння, а сама процедура огляду на стан сп`яніння закріплена у ст. 266 КУпАП, розділі X «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду».
Згідно визначеної процедури огляд водія, зокрема на стан сп`яніння, проводиться: 1) поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення; 2) у закладі охорони здоров`я (в тому числі у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами), не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення в присутності поліцейського. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан сп`яніння затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан сп`яніння в інших закладах забороняється.
Таким чином, вище наведене підтверджує не лише факт перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, а й дотримання працівниками поліції самої процедури огляду, яка була проведена  у відповідному медичному закладі та відео фіксацією подій, що повністю відповідає законодавству України про адміністративні правопорушення.
Доводи апелянта про те, що відеозапис працівників поліції є не безперервним жодним чином не впливає на встановлення наявності чи відсутності його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а також на недопустимість вказаного доказу.
Крім того, доводи відносно відсутності даних щодо технічних засобів за допомогою яких здійснювалася відео фіксація є необгрнутованими, оскільки ст. 256 КУпАП та інші норми закону не містять вимоги до засобу відеофіксації. Крім того, аналізуючи норми КУпАП в сукупності, зазначення в постанові про адміністративне правопорушення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис, є тільки обов`язковим при винесенні відповідної постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або ж відповідним приладом (технічним засобом) зафіксовані певні показники – швидкість руху, наявність парів алкоголю у повітрі, що видихається, тощо. В даному ж випадку відеозапис є достовірним доказом по справі, який був досліджений та оцінений судом в сукупності з іншими доказами, і жодна особа не заперечувала проти того, що на відеозаписі зафіксований саме ОСОБА_1 .
Щодо доводів апелянта про порушення його прав у зв`язку  з розглядом справи за його відсутність, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, враховуючи при цьому практику Європейського суду з прав людини, яка визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України», сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Крім того, процесуальні права ОСОБА_1 були поновлені апеляційним судом шляхом надання пояснень та доказів через участь його адвоката під час апеляційного розгляду.   
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив окрім іншого викликати свідків досліджуваних подій. Проте, сам у призначене судове засідання не прибув, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце апеляційного розгляду, та своє клопотання не підтримав, а присутній адвокат, який представляв його інтереси не наполягав на виклику свідків зазначених в апеляційної скарзі.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо не відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом то слід відзначити, що не відсторонення від керування транспортним засобом не звільняє водія від адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП. Разом з цим, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення та долученого до матеріалів справи відео вбачається, що у ОСОБА_1 було вилучено посвідчення водія та видано тимчасовий дозвіл. При цьому слід враховувати, що автомобіль під керуванням ОСОБА_1 потрапив у ДТП та був пошкоджений.
Відносно доводів апеляційної скарги, що протокол про адміністративне правопорушення та висновок щодо результатів  медичного огляду складено в один і той же  час слід зазначити наступне.
Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
За змістом положень ст. 254 КУпАП, строк для складання адміністративного протоколу починає свій відлік після того, як в посадової особи, уповноваженої складати протокол, буде достатньо фактичних даних для висновку про наявність в діях чи бездіяльності особи вини у вчиненні правопорушення, наявності всіх достатніх даних для заповнення та складання протоколу про адміністративне правопорушення, тобто після виконання всіх необхідних процесуальних дій.
Крім того, КУпАП не вказує на наслідки складання протоколу відразу після проходження огляду, тобто після фактичного отримання його результатів, а тому вказані доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги.
Слід зазначити, що пункт 1.3 ПДР зобов`язує учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до вимог пункту 2.9 «а» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за №1306 від 10.10.2001 року, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Частина 1 статті 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність, окрім іншого, за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. 
В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Таким чином, висновки суду першої інстанції, викладені у постанові, є обґрунтованими, належним чином вмотивованими, та вони повністю відповідають фактичним обставинам справи.
Адміністративне стягнення ОСОБА_1 накладено судом у відповідності до вимог ст. 33 КУпАП, з врахуванням характеру вчиненого  правопорушення, особи порушника, ступені його вини.
Разом з тим, відповідно до ст. 283 КУпАП, постанова суду по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху повинна містити, окрім іншого, опис обставин, установлених при розгляді справи та відомості про дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення.
На думку апеляційного суду, судом 1 інстанції вказаних вимог закону дотримано не в повному обсязі, оскільки при викладенні обставин встановлених судом вказав: «Відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 382705 від 25 грудня 2021 року», що є недопустимим та підлягає виключенню з постанови.
Керуючись ст. ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,    

П О С Т А Н О В И В :

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 січня 2022 року відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП змінити, виключити з постанови посилання «Відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 382705 від 25 грудня 2021 року».
Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.      

Суддя	С. О. Акуленко