Постанова
Іменем України
13 травня 2022 року
м. Київ
справа № 711/6706/19
провадження № 61-15130св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Державна казначейська служба України,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 18 лютого 2021 року 
в складі судді Казидуб О. Г. та постанову Черкаського апеляційного суду 
від 27 липня 2021 року в складі колегії суддів: Карпенко О. В. 
Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 24 травня 2002 року  ОСОБА_1 призначений на посаду начальника Управління Пенсійного фонду України 
в Тальнівському районі Черкаської області. З указаної посади позивача неодноразово незаконно звільнено, проте у подальшому поновлено на виконання вимог судових рішень, які набрали законної сили. Вказував, що при звільненні позивачу не було вчасно виплачено всіх сум, які належали йому від роботодавця у день звільнення.
Предметом позовних вимог у цій справі є стягнення моральної шкоди, пов`язаної з протиправними діями посадових осіб керівників системи органів Пенсійного фонду України у зв`язку з невчасною виплатою належної заробітної плати позивачу при його звільненні.
Зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідачів йому завдано моральної шкоди, оскільки він повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини, що було досить важко зважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти. Внаслідок незаконних дій роботодавця позивач зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Через погане самопочуття він був вимушений неодноразово звертатися до медичних закладів.
Відповідно до вимог Кодексу законів про працю України (далі - 
КЗпП України) відповідач мав би сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з травня 2018 року до червня 2019 року у розмірі 155 032,12 грн без урахування обов`язкових податків та зборів. На думку позивача розмір моральної (немайнової) шкоди має бути не меншим від вищевказаної суми (середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).
На підставі викладеного ОСОБА_2 просив стягнути з Держави Україна 
в особі Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку моральну (немайнову) шкоду в розмірі, який буде визначений за наслідками судового розгляду, враховуючи вимоги статті 117 КЗпП України, 
характер правовідносин сторін, обставини справи та засади розумності 
і справедливості.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 18 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду 
від 27 липня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що позивач не подав до суду належних 
та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди. Позивач 
не довів обставин порушення його звичайних умов життя та здоров`я 
державою в особі органу Пенсійного фонду України, не підтвердив 
причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та негативними змінами, що відбулися у його житті чи здоров`ї, не обґрунтував та не визначив конкретний розмір моральної шкоди, про відшкодування якої заявлено 
у справі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Вважає, що суди застосували норми права 
без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року 
у справі № 924/1473/15, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, 
від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17; Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі 
№ 761/6144/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, 
від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 761/6144/15-ц.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково поклали на позивача обов`язок доказування. Відповідачі зобов`язані були спростовувати заявлені у справі вимоги. Висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову є передчасними. При цьому саме суди зобов`язані надати правову кваліфікацію спірним правовідносинам та визначити, яку норму права необхідно застосувати для вирішення спору. Зазначення позивачем норми права не є визначальним під час вирішення цієї справи, оскільки саме суд знає закони. 
Адекватне відшкодування шкоди, зокрема, моральної за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У спірних правовідносинах цивільне законодавство передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. 
Позивач подав до суду належні та допустимі докази на підтвердження заявлених у справі вимог, проте суди не дали їм належної оцінки. 
ОСОБА_3 не може бути представником відповідача, оскільки 
у матеріалах справи відсутні докази, що він є адвокатом або прокурором.
Право на доступ до суду не може бути обмежене. Суди не були 
позбавлені можливості застосувати аналогію закону та права у спірних правовідносинах. Право позивача на подання документів до суду 
в електронній формі не може бути обмежено. Разом з тим, при спробі надіслати електронні документи до касаційного суду в «особистому кабінеті позивача» з`явилася відмітка про неможливість направлення таких документів.
Доводи інших учасників справи
Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області подало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки вони є законними та обґрунтованими.
Вказувало, що Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області виконало судові рішення, зокрема, в частині нарахування та виплати позивачу відповідних сум в повному обсязі та в межах покладених судом зобов`язань. Судовими рішеннями дії посадових осіб, керівників системи Пенсійного фонду України протиправними не визнавались. Позивач не довів наявності немайнової шкоди, протиправних діянь відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, вини останнього в заподіянні такої шкоди. ОСОБА_1 не підтвердив завданої йому відповідачем моральної шкоди. 
Інший учасник справи відзиву на касаційну скаргу не направив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана до Верховного Суду  ОСОБА_1 09 вересня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що 24 травня 2002 року  ОСОБА_1 призначений на посаду начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області.
Наказом від 29 березня 2017 року ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 
2018 року у справі № 823/653/17 визнано протиправним та скасовано наказ Пенсійного фонду України від 29 березня 2017 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління Пенсійного фонду України 
в Тальнівському районі Черкаської області. Поновлено ОСОБА_1 на зазначеній посаді з 03 квітня 2017 року. Стягнуто зі Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на користь   ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 90 630 грн без урахування обов`язкових податків та зборів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді. Звернуто до негайного виконання в частині стягнення суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах одного місяця у розмірі 4 488,75 грн без урахування обов`язкових податків та зборів. Відмовлено 
у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій голови правління Пенсійного фонду України Зарудного О. Б. , пов`язаних з виданням 
і підписанням пункту 4 наказу Пенсійного фонду України від 29 березня 
2017 року «Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Черкаській області».
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року рішення Київського окружного адміністративного суду 
від 07 лютого 2018 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 28 січня 2021 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року залишено без змін.
Позивач поновлений на попередній посаді наказом Пенсійного фонду України від 24 квітня 2018 року. 
Наказом Пенсійного фонду Українивід 04 травня 2018 року    ОСОБА_1 звільнений з посади начальника Управління Пенсійного фонду України 
в Тальнівському районі Черкаської області в зв`язку з реорганізацією 
з 05 травня 2018 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 
2019 року у справі № 826/7878/18 визнано протиправним та скасовано наказ Пенсійного фонду України від 04 травня 2018 року про звільнення 
ОСОБА_1 з посади начальника Управління Пенсійного фонду України 
в Тальнівському районі Черкаської області у зв`язку з реорганізацією. Поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді з 05 травня 2018 року. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 
з 05 травня 2018 року до 02 квітня 2019 року у розмірі 97 615,50 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми за один місяць у розмірі 4 488,75 грн без урахування обов`язкових податків та зборів.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 
від 02 квітня 2019 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 18 березня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2019 року 
в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті судові рішення залишено без змін.
22 квітня 2019 року ОСОБА_1 вийшов на роботу та приступив до виконання своїх посадових обов`язків.
Наказом Пенсійного фонду України від 31 липня 2019 року ОСОБА_1 звільнений з посади начальника Управління Пенсійного фонду України 
в Тальнівському районі Черкаської області в зв`язку з реорганізацією.
Суди також встановили, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2018 року у справі № 2340/4585/18 
(за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заробітної плати) зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Черкаській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у поновленні на посаді за період 
з 01 березня 2018 року до 31 березня 2018 року в розмірі 8 977,50 грн. 
У задоволенні решти позовних вимог (про визнання протиправною бездіяльності) відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2019 року рішення Черкаського окружного адміністративного суду 
від 26 грудня 2018 року залишено без змін.
Вказане вище рішення адміністративного суду від 26 грудня 2018 року було виконане 04 червня 2019 року. Проведення розрахунку за вказаним вище рішенням адміністративного суду від 26 грудня 2018 року відбулося 04 червня 2019 року.
Крім того, у липні 2019 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом, 
у якому просив відповідно до вимог статті 117 КЗпП України зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі за лютий 2018 року (правова оцінка надана судовим рішенням по справі 
№ 2340/4462/18) при його звільненні 05 травня 2018 року, за період 
з 05 травня 2018 року до 25 квітня 2019 року, проте рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 580/2339/19 в задоволенні вказаного позову відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року рішення Черкаського окружного адміністративного суду 
від 25 вересня 2019 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року залишено без змін.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується 
з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивач не подав до суду належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди. Позивач не довів обставин порушення його нормальних життєвих зв`язків та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, не підтвердив причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та негативними змінами, що відбулися у його житті чи здоров`ї, не обґрунтував та не визначив конкретний розмір моральної шкоди, про відшкодування якої заявлено у справі. Разом з тим Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області спростувало належними та допустимими доказами заявлені у справі вимоги позивача.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи таке.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, 
з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають 
від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.
За частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 
2021 року у справі № 642/1661/19.
Отже, з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування, зокрема, моральної (немайнової) шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи їх посадовою або службовою особою підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, вчиненого саме при виконанні своїх повноважень, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
Такі обставини повинні підтверджуватись належними і допустимими доказами саме позивачем, виходячи із загальних засад доказування.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 червня 
2021 року у справі № 757/62111/18-ц.
Заперечуючи проти позовних вимог, Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області вказувало, що воно виконало судові рішення, зокрема, в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 відповідних сум 
у повному обсязі та в межах покладених судом зобов`язань. Судовими рішеннями дії посадових осіб, керівників системи Пенсійного фонду України протиправними не визнавались. Позивач не довів наявності немайнової шкоди, протиправних діянь відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, вини останнього в заподіянні такої шкоди. 
Встановивши те, що суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту завдання позивачу моральних страждань діями відповідача та розміру заявленої шкоди, а позивач взагалі не зазначив розмір немайнової шкоди, яка, на його думку, підлягала до стягнення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволення позовних вимог.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, які були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року 
у справі № 924/1473/15, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, 
від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17; Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі 
№ 761/6144/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, 
від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, враховуючи наступне.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини 
є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не 
будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Так, предметом позовних вимог у справі № 487/10128/14-ц не було стягнення моральної шкоди. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від 12 червня 2019 року зазначила, що фізичні особи мають можливість заявити до міської ради позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна кожному з них внаслідок прийняття неправомірного оскарженого рішення про передання у приватну власність спірної земельної ділянки, а також внаслідок подальшого повернення цієї ділянки власникові.
У справі № 924/1473/15 прокурор звернувся до суду з позовом про визнання недійсним та скасування в частині рішення міської ради, вимог про стягнення моральної шкоди не заявляв. За результатом касаційного перегляду Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року зазначила, що, враховуючи встановлені судами факти належності спірної земельної ділянки до земель оборони державної форми власності, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним рішення ради та визнання права постійного користування земельною ділянкою за квартирно-експлуатаційним відділом.
Предметом касаційного перегляду Великої Палати Верховного Суду 
у справі № 587/430/16-ц була ухвала місцевого суду про залишення без розгляду позовної заяви прокурора, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду. Зазначені судові рішення були скасовані постановою касаційного суду від 26 червня 2019 року, справу передано до суду першої інстанції. Питання щодо стягнення моральної шкоди не досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду.
Предметом позовних вимог у справі № 917/1739/17 не було стягнення моральної шкоди. Велика Палата Верховного Суду постановою від 04 грудня 2019 року скасувала оскаржувані судові рішення, справу направила до суду першої інстанції. Вказувала, що суди попередніх інстанцій не дослідили та не надали належної правової оцінки як залишку заборгованості відповідача перед позивачем, так і періоду, протягом якого мало місце невиконання відповідачем грошового зобов`язання.
У справі № 686/11256/16-ц рішенням місцевого суду, залишеним без змін ухваленою апеляційного суду, було частково задоволено вимогу про стягнення моральної шкоди, оскільки судами встановлено, що внаслідок залиття квартири позивачу заподіяна моральна шкода. Верховний Суд 
у постанові від 27 грудня 2019 року погодився з висновками судів попередніх інстанцій, а також зазначив, що позивач довела розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідачів, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття спірної квартири.
Предметом позовних вимог у справі № 761/6144/15-ц є відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири. Вимоги про відшкодування моральної шкоди не були предметом розгляду. Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року вказував, що позивач довів розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідачів, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню відповідачами.
У справі № 464/3789/17 позивач просила, зокрема, стягнути з інспекції державного архітектурно-будівельного контролю моральну шкоду внаслідок протиправних дій та рішень останньої (зупинення проведення будівельних робіт). Залишаючи без змін судові рішення, зокрема, в частині стягнення моральної шкоди, Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року зазначив, що наведені позивачем обставини, за оцінкою судів попередніх інстанцій, спричинили їй душевні страждання, переживання стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли їй моральну шкоду. Касаційний суд не бачив причин, щоб не погодитися з таким висновком.
Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі 
№ 750/6330/17 залишено в силі постанову місцевого суду в частині стягнення з міської ради на користь позивача, який є учасником бойових дій, моральної шкоди. Касаційній суд погодився з висновками суду першої інстанції, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдано моральну шкоду, а також зазначив, що відповідач не довів, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку 
з очікуванням рішення, розчарування в діяльності народних обранців громади та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно із заявами інших громадян, які належно вирішувались.
Таким чином, в указаних справах встановлено інші фактичні обставини, ніж 
у цій справі, а їхній зміст не свідчить, що правовідносини є подібними.
Предметом позовних вимог у цій справі було стягнення моральної шкоди 
з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України за дії органів Пенсійного фонду України на підставі статей 1167, 1173 ЦК України.
Разом з тим, у цій справі суди встановили, що позов ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди не доведений належними та допустимими доказами. Отже, суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи.
При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень. Переоцінка доказів не входить до повноважень суду касаційної інстанції.
Суди надали правову кваліфікацію спірним правовідносинам та визначили, яку норма права необхідно застосувати для вирішення спору, тому доводи касаційної скарги в цій частині також не заслуговують на увагу. У задоволенні позову відмовлено саме у зв`язку з недоведення заявлених у справі вимог, 
а не у зв`язку з незазначеним норми права, яка регулює спірні правовідносини.
Безпідставними є доводи касаційної скарги щодо неналежного представництва сторони відповідача, оскільки повноваження представників відповідачів були підтверджені доданими до матеріалів справи довіреностями, яким судами надана належна правова оцінка. 
Доводи касаційної скарги про неможливість надіслати електронні документи до суду в «особистому кабінеті позивача» також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Позивач, за наявності вказаних обставин, не позбавлений був можливості надіслати відповідні докази поштовою службою. При цьому учасники судового процесу та їхні 
представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається 
(частина перша статті 44 ЦПК України). Позивач подав до судів попередніх інстанцій докази, відповідно до яких обґрунтовував заявлені у справі вимоги. Разом з тим суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги, яким судами першої та апеляційної інстанцій надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи. 
При цьому суд врахував усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої 
статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційний суд не встановив.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Викладене у касаційній скарзі клопотання про розгляд справи у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за участі позивача або його представника з обов`язковим викликом сторін не може бути задоволене, оскільки за змістом частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за участі позивача або його представника з обов`язковим викликом сторін відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 18 лютого 
2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                   І. М. Фаловська
                                                                                                С. Ю. Мартєв
                                                                                                В. В. Сердюк