ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/520/22 Справа № 193/1572/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кащук Д. А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Зубакової В.П., Остапенко В.О.
секретар судового засідання-Євтодій К.С.
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач-ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами представників відповідача ОСОБА_2 – адвокатів Горелікова Максима Миколайовича, ОСОБА_3 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2021 року, ухваленого суддею Кащук Д.А. в сел.Софіївка Софіївського району Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 19 січня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ: 
У листопаді 2019 року представник позивача ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, стягнення неустойки (пені) та стягнення індексації. 
12 березня 2020 року надала уточнену позовну заяву (а.с. 48-52).
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що позивач та відповідач 05 лютого 2011 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Софіївського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №8. 
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2013 року, яке набрало законної сили 14.12.2013 р. шлюб між ними сторонами було розірвано. 
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2013 р. з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 400,00 грн., починаючи з 19 листопада 2013 року до досягнення дитиною повноліття, з індексацією розміру аліментів відповідно до закону. 
Стверджує, що тривалий час відповідач не виконував вищевказане рішення суду. Заборгованість за період з 19.11.2013 р. по 20.08.2019 р. становила 26550,63 грн. 
09 вересня 2019 року відповідач сплатив вищевказану заборгованість, від сплати якої ухилявся 05 років 05 місяців. 
Під час перевірки правильності проведення вищевказаного розрахунку заборгованості, представником позивача було встановлено, що під час проведення розрахунку заборгованості від 20.08.2019 р. державним виконавцем не були дотримані вимоги закону, а саме, що відповідно до Закону України №2475-VІІІ від 03 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилання захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, відповідно до якого виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Отже, починаючи з 28 серпня 2018 року виконавець повинен стягувати з боржника аліменти на утримання дитини у розмірі, не меншому, ніж мінімальний гарантований розмір, передбачений СК України. 
В розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 12.02.2020 р. №13.42-34/3880 державний виконавець внесла зміни щодо розміру заборгованості по аліментам, відповідно до норм законодавства. Перерахувала період нарахування заборгованості з 01.09.2018 р. по 01.09.2019 р. по дату проведення боржником оплати та нарахувала додаткову заборгованість з 01.09.2019 р. по 28.01.2020 р. За результатами нового розрахунку розмір заборгованості було донараховано, та відповідно він збільшився на 12 572,87 грн. 
Зазначила, що боржник приховує свої доходи. Відповідач ОСОБА_2 за періоди з 01.01.2016 р. по 01.11.2019 року, в яких останній перебував за кордоном, постійно користувався різними автомобілями, тому представник позивача вважає, що такий спосіб життя ОСОБА_2 свідчить про його значні статки, які дозволяють йому мешкати за кордоном, відвідувати курорти, купувати автомобілі, при цьому відповідач тривалий час не сплачує аліменти, продовжує накопичувати заборгованість по аліментам та приховувати свої доходи. Спосіб життя відповідача ОСОБА_2 , в тому числі купівлі ним рухомого майна-автомобіля, доводить, що витрати платника аліментів, перевищують десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, джерело коштів не доведено відповідачем. 
Враховуючи, що відповідач разово сплатив заборгованість по аліментам за 5 років в розмірі 26 550,63 грн, що він приховує джерело походження коштів, за які він постійно виїздить за межі України, до різних країн, на тривалий час, до 10 місяців, відпочиває в інших країнах, купує автомобілі, що 400,00 грн. аліментів на місяць – це наразі складає 18 % прожиткового мінімуму, для дитини віком від 6 до 18 років, який визначений ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»: з 1 січня 2020 року -2218,00 грн., з 1 липня -2318,00 грн., з 1 грудня – 2395,00 гривень, що порушує право дитини, вважає, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивача на утримання їх спільного сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має бути збільшено до 7000 грн. 00 коп.
Крім того, представник позивача зазначила, що враховуючи, що заборгованість в сумі 26 550,63 грн. за період з 01.03.2014 р. по 01.09.2019 р., під час перерахунку та зміни періоду до 28.01.2020 р. збільшилась ще на 12 572,87 грн. та відповідно становить 39 123 грн. 50 коп., яка була частково сплачена відповідачем 09.09.2019 р., утворилась у зв`язку з тим, що відповідач тривалий час (понад 5 років) не виконував рішення суду, позивач має право на стягнення пені (неустойки).
Також, представник позивача зазначила, що Верховний Суд України у своїй постанові від 06 листопада 2013 року, прийнятій у справі №6-113цс13, висловив позицію про те, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі частини другої статті 184 СК України підлягає індексації за аналогією закону з пунктом 8 статті 8 ЦПК України в порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». 
В зв`язку з цим, представник позивача просила збільшити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2013 року з 400 грн. до 7000 грн. 00 коп. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яка підлягає щорічній індексації відповідно до закону, до досягнення дитиною повноліття; просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за період з 01.03.2014 року по 01.09.2019 року в сумі 39 123 грн. 50 коп., індексацію аліментів за період 01.03.2014 р. по 01.09.2019 р. в сумі 242 грн. 40 коп. та понесені судові витрати. 
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2021 рокупозовні вимоги представника позивача ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, стягнення неустойки (пені) та стягнення індексації, задоволені частково.
Збільшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2013 року з 400 грн. до 5000 (п`яти тисяч) гривень 00 копійок, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили, до досягнення дитиною повноліття.
Розмір аліментів, що стягується у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до закону.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за період з 01.03.2014 року по 01.09.2019 року в сумі 39 123,50 грн. (тридцять дев`ять тисяч сто двадцять три гривні 50 копійок).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 індексацію аліментів за період з 01.03.2014 року по 01.09.2019 року в сумі 242,40 грн. (двісті сорок дві гривні 40 копійок).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за надання правничої допомоги в сумі 15000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1536,80 грн. (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).
В решті позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року задоволеноклопотання представника позивача  ОСОБА_4 про виключення зі складу учасників цивільної справи №193/1572/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, стягнення неустойки (пені) та стягнення індексації, представника відповідача ОСОБА_3 . 
ОСОБА_3 виключено зі складу учасників цивільної справи №193/1572/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, стягнення неустойки (пені) та стягнення індексації. 
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гореліков М.М. не погоджується з оскаржуваними ухвалою та рішенням суду першої інстанції, вважає їх ухваленими в результаті поверхневого аналізу матеріалів справи, порушення норм матеріального і процесуального права та просить їх скасувати, ухваливши нове рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачу ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог. 
Скаржник вважає, що позивачем не доведено позовних вимог в повному обсязі, матеріали справи не містять доказів відсутності повноважень представника відповідача.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ващенко О.М., посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухвали Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року, якою його виключено зі складу учасників даної цивільної справи, а також на незаконність і необґрунтованість рішення суду, просить їх скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні клопотання про виключення представника відповідача ОСОБА_3 зі складу учасників цивільної справи та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, здійснити перерозподіл судових витрат.
При цьому, скаржник вказує на те, що припущення представника позивача, що представника відповідача ОСОБА_3  немає в реєстрі адвокатів України є хибними і підстав для задоволення її клопотання про виключення представника  ОСОБА_3  зі складу учасників справи відсутні, оскільки він надавав суду для огляду оригінал свого свідоцтва про право на заняття адвокатскою діяльністю серії КВ 6296 та посвідчення Адвоката серії КВ №6296, оригінал ордеру. Зазначає, що наявність не скасованого та не анульованого свідоцтва про право на заняття адвокатскою діяльністю або його анульовання, на судовому засіданні представником позивача ОСОБА_4  не надано, а ордер та договір про надання правової допомоги від 23.03.2020 року, укладений з  ОСОБА_2 , не надають суду підстав сумніву легітимності повноважень Ващенка О.М., як представника відповідача у цьому судовому провадженні та проводити перевірку щодо законності чи незаконності внесення чи не внесення відомостей до ЄРАУ щодо  ОСОБА_3 , як адвоката. Скаржник вказує, що доказів того, що вказаний документ визнаний у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, матеріали справи не містять, як і відсутні докази щодо припинення права ОСОБА_3  на заняття адвокатською діяльністю у порядку передбаченому законом. Зазначає, що відповідно до витягу з Єдиного реєстру адвокатів України серії АА №018067 за підписом Голови ради адвокатів м. Києва Рафальської І.В., адміністратором першого рівня бази даних ЄРАУ було внесено дані про нього, як адвоката. Вказує, що факт не відображення усієї інформації, яка міститься у базі даних ЄРАУ на офіційному сайті Національної асоціації адвокатів України, в порушення ст.17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», не може бути перешкодою для його участі в судовому засіданні. У зв`язку з наведеним вище, вважає ухвалу суду першої інстанції про виключення його, як представника відповідача зі складу учасників цивільної справи незаконною, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.
На думку сторони відповідача, представник позивача належними та допустимими доказами не підтвердила підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Зазначає, що стороною позивача не доведено збільшення доходу у відповідача. Наголошує на тому, що в матеріалах справи є роздруківки «фейкових» сторінок з Фейсбуку, які жодного відношення до відповідача не мають, які взагалі не підтверджують збільшення доходу у відповідача, однак суд першої інстанції на їх підставі робить помилковий висновок про збільшення доходу відповідача.
Скаржник зазначає, що в позові та у рішенні суду мається посилання на збільшення прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством України, тоді, як позивач надає докази проживання дитини в Російській Федерації – країні агресора, куди без згоди батька позивач вивезла дитину на постійне проживання, тому незрозумілим є, чому позивач та суд керуються, встановленим в Україні прожитковим мінімумом на дитину відповідного віку, який не діє на території місця проживання дитини.
Представник відповідача вважає, що підстав для перегляду судом розміру стягуваних аліментів немає, а самі аліменти стягуються у визначеному Законом розмірі, виходячи з середнього заробітку по регіону, що значно перевищує 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
ОСОБА_3 вказує на те, що представник позивача просив суд стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01.03.2014 по 01.09.2019, але розрахувала пеню за період з 02.03.2014 по 01.12.2015 без обмежень мінімального розміру пені розміром заборгованості платежів за кожен місяць. До того ж позивач нараховує пеню навіть за період з 01.03.2014 по 31.06.2015, в той час, як сама надає докази сплати відповідачем аліментів за березень місяць, а у грудні 2013 року й у лютому 2014 року – 1200 грн. та 796 грн., до того ж переплату необхідно було б врахувати за квітень, травень та червень 2014 року, що не було зроблено позивачем. Звертає увагу на те, що відповідачем було допущено заборгованість через причини, які не залежали від його волі, а саме не своєчасне сповіщення органів ДВС про розмір заборгованості та перебування за межами України.
Скаржник вважає, що заборгованість відповідача по сплаті аліментів з 01.03.2014 по 01.12.2015 утворилася з незалежних від нього причин та на підставі правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі 333/6020/16-ц, враховуючи розрахунок позивача без обмежень розміром заборгованості за кожен місяць, у вимозі про стягнення пені за прострочення сплати аліментів слід відмовити в повному обсязі.
Стосовно стягнення індексації, сторона відповідача звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів правомірного нарахування індексації за законодавством Російської Федерації, так як дитина проживає на території цієї країни. Вказує, що позивач не зверталася до державного виконавця з приводу проведення індексації розміру аліментів, у зв`язку з чим, вважає цю вимогу необґрунтованою, такою, що не підлягає задоволенню.
Сторона відповідача вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, а ні факту поліпшення майнового стану відповідача, а ні погіршення майнового стану позивача, яка проживає в м.Москва, що на його думку фактично підтверджує факт поліпшення майнового стану позивача, а ні погіршення стану здоров`я будь кого із сторін, а ні підстав для стягнення аліментів.
У відзиві на апеляційну скаргу представників відповідача, представник позивача, адвокат Севостьянова І.Г. просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2021 року, як законне і належним чином обґрунтоване без змін.
При цьому, представник позивача зазначає, що з Витягу Держприкордонслужби, вбачається, що відповідач в період з 01.06.2016 по 01.11.2019р. виїздив за кордон та заїжджав до України на різних автомобілях (12 автомобілів), також з цього Витягу видно, що відповідач також користувався літаками міжнародного аеропорту Київ (Жуляни). Вказує, що на світлинах, долучених до справи, роздрукованих зі сторінок ОСОБА_7 відповідача та його знайомих видно, що відповідач може собі дозволити відвідувати різні країни, в тому числі на літаках, погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач приховує свої доходи, але його спосіб життя, підтверджений доказами, свідчить про те, що ОСОБА_2 має можливість сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 5000 грн. щомісяця.
Представник позивача наголошує на тому, що на день укладення Договору про надання правової допомоги №23/03/22020 від 23.03.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідача не було на території України, оскільки останній 10.10.2019р. вилетів літаком з України та більше до України не повернувся.
Також, звертає увагу на те, що відповідач особисто підписував у нотаріуса дозвіл на виїзд сина до Російської Федерації. Вказує, що в утворенні заборгованості зі сплати аліментів є вина відповідача, який знав про судове рішення від 03.12.2013 року про стягнення з нього аліментів і останній платіж ним був здійснений у лютому 2014 року.
Представник ОСОБА_4 погоджується з визначеним судом розміром пені за період прострочення з 01.03.2014 до 01.09.2019 в сумі 39 123,50, яка дорівнює загальній сумі боргу по аліментам та визначеним судом розміром індексації розміру аліментів за цей же період в сумі 242 грн.
Представник позивача вважає ухвалу суду першої інстанції від 01.07.2020 року про виключення зі складу учасників справи представника відповідача ОСОБА_3 законною і належним чином обґрунтованою, оскільки судом було враховано, що свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю було підписано особою, яка на дату видачі даного свідоцтва не мала законного права підпису.
Вказує, що, враховуючи дату рішення, зазначену у свідоцтві: 27.12.2018 та дату видачі свідоцтва: 24.01.2019, яке було надано ОСОБА_3 право на заняття адвокатською діяльністю Голови ради адвокатів міста Києва Рафальської І.В. було припинено згідно п.4 ч.1 ст.32 ЗУ «про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 08.11.2018 р. на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Чернігівської області №11-5/18 від 08.11.2018, що підтверджено роздруківкою з офіційного сайту НААУ, яка є в матеріалах справи.
Представник позивача зазначає, що свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю КВ №6296, видане 24 січня 2019 року за підписом ОСОБА_8 видане на підставі рішення Ради адвокатів м.Києва від 27.12.2018р. за №25 ОСОБА_3 є нікчемним, таким, що не створює для ОСОБА_3 підстав здійснення ним адвокатської діяльності на підставі цього свідоцтва, тому вважає, що скасування або визнання даного свідоцтва недійсним непотрібно, оскільки як зазначалось вище, свідоцтво було підписано особою, яка на дату видачі даного свідоцтва не мала законного права підпису.
Щодо представника відповідача ОСОБА_9 , то представник позивача вказує на те, що вона не отримувала копії договору про надання правничої допомоги ОСОБА_2 ОСОБА_9 і повноваження цього представника у неї викликають сумніви.
26 квітня 2022 року на електронну адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява представника позивача, адвоката Севостьянової І.Г. про повернення апеляційної скарги, уточненої апеляційної скарги у зв`язку з порушенням процесуальних строків та про розгляд справи за її відсутністю.
У заяві представник позивача посилається на те, що адвокат Гореліков М.М. подав апеляційну скаргу на оскаржуване судове рішення від 14 січня 2021 року 22 лютого 2021 року, яка була залишена апеляційним судом без руху для сплати судового збору. При цьому, ОСОБА_4 зазначає, що копію ухвали без руху ОСОБА_9 за себе та за відповідача ОСОБА_2 отримав 19 березня 2021 року (а.с.5-6, т.2), тобто останній день виконання ухвали суду без руху -29 березня 2021 року, тоді, як судовий збір в розмірі 2305,20 грн. було сплачено 29.03.2021 о 17.01, тобто після закінчення роботи суду, а квитанцію про сплату судового збору було надано суду лише 07.04.2021 разом з новим текстом апеляційної скарги (уточнена), який від імені ОСОБА_2 підписав ОСОБА_3 , тобто з порушенням строкв, визначених ухвалою суду без руху. Також, представник позивача вказує, що ОСОБА_3 подав уточнену апеляційну скаргу від імені відповідача ОСОБА_2 після закінчення строку на апеляційне оскарження через 60 днів після отримання копії оскаржуваного судового рішення. Вказує, що суд апеляційної інстанції, поновлюючи строк подачі апеляційної скарги не зазначив, чому ним поновлюється строк подачі апеляційної скарги (первісної), у той час як скаржником було пропущено строк виконання ухвали суду про усунення недоліків, а також відсутні обґрунтування поновлення процесуального строку подачі уточненої апеляційної скарги ОСОБА_3 , тому вважає, що суд апеляційної інстанції прийняв до розгляду апеляційну скаргу з грубим порушенням норм ЦПК України.
З матеріалів справи видно, що інтереси відповідача ОСОБА_2 представляли два адвоката – адвокат Ващенко О.М. в суді першої та апеляційної інстанції та адвокат Гореліков М.М. – в суді апеляційної інстанції.
На підтвердження повноваженнь на надання правової допомоги, адвокатом Ващенком О.С. суду були надані Договір про надання правової допомоги №23/032/20 від 23 березня 2020, укладений між адвокатом Ващенком О.М. та відповідачем ОСОБА_2 (а.с.79-80, т.1), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серії КВ №6296 від 24 січня 2019 року (а.с.83, т.1), ордер серії КВ №438622 від 16 червня 2020 року (а.с.89 т.1), а адвокатом Гореліковим М.М. був наданий ордер серії АЕ №1024205 на надання правової допомоги ОСОБА_2 в Дніпровському апеляційному суді від 15.02.2021, посвідчення адвоката №2274 та Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ДП №2616 (а.с.244-245, т.1).
Апеляційна скарга адвокатом Гореліковим М.М. була надіслана на адресу суду першої інстанції засобами поштового зв`язку 21 лютого 2021 року, що підтверджено поштовим конвертом (а.с.246, т.1) та отримана судом 23.02.2021, а також 22.02.2021 була надіслана на електронну адресу суду першої інстанції та отримана судом 22.02.2021 (а.с.239, т.1).
04 березня 2021 року цивільна справа з апеляційною скаргою адвоката Горелікова М.М. надійшла до Дніпровського апеляційного суду з суду першої інстанції.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 березня 2021 року апеляційна скарга ОСОБА_9 в інтересах відповідача ОСОБА_2 була залишена без руху для сплати судового збору в розмірі 2305, 20 грн. (а.с.3, т.2).
Ухвалу без руху адвокат Гореліков М.М для себе та відповідача ОСОБА_2 отримав 19 березня 2021 (а.с.5-6).
В подальшому, засобами поштового зв`язку адвокат Ващенко О.М. надіслав на адресу суду апеляційної інстанції уточнену апеляційну скаргу на оскаржуване судове рішення, яка надійшла до суду 07 квітня 2021 року і до апеляційної скарги було додано квитанцію про сплату судового збору №53320 від 29.03.2021 на 2 305,20 грн. (а.с.7-12). 
Нормами цивільного процесуального законодавства не заборонено представництво інтересів однієї сторони кількома представниками. 
В справі, що оскаржується інтереси відповідача представляли два адвокати Ващенко О.М. та Гореліков М.М., при цьому ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу раніше і ця, апеляційна скарга була залишена без руху, а адвокат Ващенко О.М., усунувши недоліки апеляційної скарги – сплатив судовий збір та засобами поштового зв`язку направив 29 березня 2021 року уточнену апеляційну скаргу, вже підписану ним від імені ОСОБА_2 , що не суперечить нормам ЦПК України.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року було задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 , в інтересах якого діяли представники ОСОБА_10 та ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення та відкрито провадження в оскаржуваній справі (а.с.24-25, т.2). Зокрема ухвала про поновлення процесуальних строків оскарженню не підлягає (ч.8 ст.127 ЦПК України).
Відповідно до ч.6 ст.124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передачі іншими відповідними засобами зв`язку.
Оскільки уточнену апеляційну скаргу з доданими до неї матеріалами, зокрема квитанцією про сплату судового збору від 29.03.2021, завіреними адвокатом 29.03.2021 копіями ордеру та свідоцтва адвоката було подано засобами поштового зв`язку, що підтверджено конвертом (а.с.23, т.2), у суду апеляційної інстанції не було сумнівів, що ці документи надіслані без порушення строку, встановленого в ухвалі суду без руху.
Враховуючи, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , в інтересах якого діють представники ОСОБА_9 та ОСОБА_3 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2021 року, відкрито 12 квітня 2021 року, підстав для визнання неподаними та повернення апеляційних скарг представників відповідача немає.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач та відповідач 05 лютого 2011 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Софіївського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №8 (а.с. 9). 
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2013 року, яке набрало законної сили 14.12.2013 р. шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 12). 
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10). 
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2013 р. з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 400,00 грн., щомісячно, починаючи з 19 листопада 2013 року до досягнення дитиною повноліття, з індексацією розміру аліментів відповідно до закону (а.с.13). 
Заборгованість по аліментам за період з 19.11.2013 р. по 20.08.2019 р. становила 26550,63 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості складеним Софіївським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 20.08.2019 (а.с. 19, 20). 
У вересні 2019 року відповідач погасив всю суму заборгованості по аліментам в розмірі 26 550,63 грн. 
В розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 12.02.2020 р. №13.42-34/3880 державний виконавець внесла зміни щодо розміру заборгованості по аліментам, відповідно до норм законодавства та перерахувала період нарахування заборгованості з 01.09.2018 р. по 01.09.2019 р. по дату проведення боржником оплати та нарахувала додаткову заборгованість. 
За результатами нового розрахунку розмір заборгованості було донараховано, та заборгованість за період з 19.11.2013 року по 28.01.2020 року становить 12 572,87 грн. (а.с. 55, 56). 
Згідно Витягу з наявної у базі даних інформації щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_2 у період з 01.01.2016 по 01.11.2019 року., наданого Головним центром обробки спеціально інформації Державної прикордонної служби України від 28.12.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 постійно виїздить за кордон, останній раз виїхав 10.10.2019 р., станом на 01.11.2019 р. до України не повернувся (а.с. 38).
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про збільшення розміру аліментів, виходив з того, що сторони мають рівні права та обов`язки щодо дитини, відповідач приховує джерело походження коштів, за які він постійно виїздить за межі України, відпочиває за кордоном, придбав автомобіль БМВ, що підтверджується наданими позивачем доказами з відкритої сторінки відповідача в соціальній мережі Фейсбук, та оскільки з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 2395,00 гривень, доцільно збільшити розмір аліментів з відповідача на користь позивача на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Стягуючи з відповідача на користь позивача пеню за прострочення виплати аліментів у розмірі 39 123 грн. 50 коп., суд першої інстанції навівши власний розрахунок пені виходив з того, що заборгованість відповідача по пені за шість місяців буде складати 45 672,00 грн., відповідно до розрахунку суду, сума пені за період прострочення з 01 березня 2014 року до 01 вересня 2019 року складатиме більш ніж 100% заборгованості по аліментам, тому до стягнення підлягає пеня за прострочення виплати аліментів у розмірі, який становить 39 123 грн. 50 коп.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача індексацію аліментів, суд керувався нормами ст.184 СК України, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Законо України від 17 травня 2016 року №1368-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі», який набрав чинності 12 червня 2016 року, Законом України від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», п.10-4 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року та навівши у рішенні власний розрахунок вирахував суму індексації, яка становить 254,80 грн., однак стягнув 242,40 грн. в межах заявлених позивачем вимог. 
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, а саме погоджується в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_1  про стягнення з відповідача  ОСОБА_2  пені за прострочення виплати аліментів у розмірі 39 123 грн. 50 коп. та індексації аліментів в сумі 242,40 грн., однак не погоджується в частині збільшення розміру аліментів до 5000 грн., виходячи з наступних підстав.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з положеннями статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
Законом України від 17 травня 2017 року №037-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку .
Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін до статті 182 СК України - 30 %).
Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У статті 192 СК України закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, стаття 183 Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, стаття 184 Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі ).
Аналогічні висновки містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) та постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №536/1557/17 (провадження №61-7584св18), від 30 червня 2020 року у справі №343/945/19 (провадження № 61-2057св20).
Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів дослідивши надані позивачем докази дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 не надала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження зміни матеріального становища або сімейного стану ОСОБА_2 , погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін та інших випадків, передбачених статтею 192 СК України, а перетинання відповідачем кордону країни не підтверджує покращання його матеріального становища, тому вимоги щодо збільшення розміру аліментів не підлягають задоволенню і у цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.
Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.
Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Згідно з частинами 1, 2 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Згідно п.22 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена статтею 196 Сімейного Кодексу України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду у Постанові від 16.03.2020 у справі № 316/639/18 зробив наступний висновок: відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Наводячи у рішенні свій розрахунок пені, суд першої інстанці виходив з того, що рішенням суду з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини стягнуто, починаючи з 19 листопада 2013 року - дня пред`явлення позову до суду.
Заборгованість  по аліментам складає 26 550,63 грн., виникла в період з 01.03.2014 р. по 01.09.2019 р., під час перерахунку державним виконавцем  та зміни періоду до 28.01.2020 р. Заборгованість ОСОБА_2  збільшилась ще  на  12 572,87 грн., що разом  становить  39 123 грн.50 коп. та  яка була частково сплачена відповідачем  09.09.2019 р. 
При цьому, розмір неустойки (пені) та кількість днів прострочення  суд першої інстанції розраховував з 01 березня 2014 року (заборгованість по аліментам) та по 01 вересня 2019 року і визначив, що загальна кількість днів заборгованості за цей період становить 1979 день.
Суд першої інстанції, навівши розрахунки заборгованості за пенею за 6 місяців з 01.03.2014 по 01.08.2014, вирахував, що заборгованість відповідача по пені за цих 6 місяців складає 45 672,00 грн. і ця сума перевищує загальну суму заборгованості по аліментам, яка становить 39 123 грн. 50 коп., тобто суд дійшов висновку, що сума пені за період прострочення з 01 березня 2014 року до 01 вересня 2019 року складатиме більш ніж 100% заборгованості по аліментам, тому правильно визначив до стягнення розмір пені який дорівнює розміру заборгованості в сумі 39 123 грн. 50 коп.
Частина друга статті 184 СК України передбачає, що визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів підлягає індексації відповідно до закону.
Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).
Частиною першою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені у «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від N 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок). Вказане зазначено в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 759/9457/15-ц.
До 12 червня 2016 року спеціального закону про індексацію аліментів не було прийнято, а в Україні діяв Закон України «Про індексацію грошових доходів населення». У частині першій статті 2 цього закону визначені об`єкти індексації грошових доходів населення; при цьому розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, до цих об`єктів не відносився.
Верховний Суд України у своїй постанові від 06 листопада 2013 року, прийнятій у справі № 6-113цс13, висловив позицію про те, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі частини другої статті 184 СК України підлягає індексації за аналогією закону згідно з пунктом 8 статті 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».
17 травня 2016 року прийнято Закон України № 1368-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі», пунктом 1 розділу І якого внесено зміни до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Цим Законом, зокрема, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, включено до переліку об`єктів індексації, визначених у частині першій статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Закон України від 17 травня 2016 року № 1368-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» набрав чинності 12 червня 2016 року.
Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (у редакції, чинній до 24 грудня 2015 року) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсоток. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у частині першій статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» величину «101» замінено величиною «103».
Таким чином, з 24 грудня 2015 року індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлено в розмірі 103 відсотки.
Відповідно до п. 10-4 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, прийнятого з метою реалізації Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення», обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється з місяця, в якому призначено аліменти.
Для аліментів, визначених судом у твердій грошовій сумі, що були призначені до червня 2016 року, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з дня набрання чинності Законом України від 17 травня 2016 р. № 1368-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі».
При цьому розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, разом із сумою індексації не повинен перевищувати 50 відсотків грошового доходу платника аліментів.
Суд першої інстанції навів у рішенні розрахунок індексації аліментів: за 2014 рік суд нарахував 82 грн. 00 коп.; за 2015 рік -158 грн.80 коп.; у квітні 2016 року – 14 грн, що разом становить 254,80 грн., при цьому, оскільки з травня 2016 року до лютого 2020 року величина споживчих цін не перевищувала поріг індексації 103%, розрахунок індексації аліментів за цей період не проводився.
Таким чином колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення пені, розмір якої дорівнює розміру заборгованості - 39 123 грн. 50 коп. та в частині стягнення індексації аліментів, стягнутих судом в межах заявлених вимогах в розмірі 242,40 грн. та у цій настині не погоджується з доводами сторони відповідача про відсутність вини ОСОБА_2 у виникненні у нього заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина, та відсутності підстав для стягнення пені та індексації.
Окрім того, сторона відповідача окрім рішення суду оскаржує і ухвалу суду першої інстанції від 01 липня 2020 року, якою задоволеноклопотання представника позивача  ОСОБА_4 про виключення зі складу учасників цивільної справи №193/1572/19 представника відповідача  ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції, задовольняючи клопотання адвоката Севостьянової І.Г. про виключення зі складу суду представника відповідача ОСОБА_3 ,  виходив з того, що Голова ради адвокатів міста Києва Рафальська І.В., яка видала  і підписала ОСОБА_3  свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю КВ №6296 від 24 січня 2019 року, не мала права на заняття адвокатською діяльністю Голови ради адвокатів міста Києва з 08.11.2018 року, оскільки таке право  було припинено згідно п.4 ч.1 ст.32 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Чернігівської області №11-5/18 від 08.11.2018 р., а також з того, що  відомості в ЄРАУ стосовно даних про адвоката Ващенко О.М. відсутні.
Відповідно до ч.4 ст.62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
З матеріалів справи видно, що Ващенко О.М. на підтвердження своїх повноважень представника відповідача надав суду: договір про надання правової допомоги від 23 березня 2020 р. № 23/03/2/2020 укладений між адвокатом Ващенком О.М. та Осіннім С.О.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю КВ № 6296, видане 24 січня 2019 року за підписом Голови Ради адвокатів міста Києва Рафальської І.В. на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 27.12.2018 р. № 25; ордер серії КВ №438622 від 16 червня 2020 року. 
Окрім того матеріали справи містять Витяг з Єдиного Реєстру адвокатів України Серії АА №018067, який сформовано відповідно до Розділу ІІ Статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 №5076-VІ та з якого вбачається, що ОСОБА_3 обліковується у Раді адвокатів міста Києва, № Свідоцтва 6296, дата видачі – 24.01.2019 Рада адвокатів міста Києва, Номер рішення 25, дата прийняття рішення 27.12.2018, право на заняття адвокатською діяльністю не зупинено / не припинено (а.с.182, т.1).
Відповідно до норм ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:
1) договір про надання правової допомоги;
2) довіреність;
3) ордер;
4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
2. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.
Відповідно до положень ч.1 ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного згідно із Законом України "Про забезпечення функціонування української мови як державної", має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
За змістом положень ч.2 цієї статті не може бути адвокатом особа, яка: 1) має непогашену чи незняту в установленому законом порядку судимість за вчинення тяжкого, особливо тяжкого злочину, а також нетяжкого злочину, за який призначено покарання у виді позбавлення волі; 2) визнана судом недієздатною чи обмежено дієздатною; 3) позбавлена права на заняття адвокатською діяльністю, - протягом двох років з дня прийняття рішення про припинення права на заняття адвокатською діяльністю.
Згідно норм статті 12 зазначеного Закону особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України. Зразки свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України затверджуються Радою адвокатів України.
Відповідно до норм ст.32 Закону право на заняття адвокатською діяльністю припиняється шляхом анулювання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю у разі: 1) подання адвокатом заяви про припинення права на заняття адвокатською діяльністю; 2) визнання адвоката безвісно відсутнім або оголошення його померлим; 3) смерті адвоката; 4) накладення на адвоката дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю; 5) встановлення факту надання недостовірних відомостей для отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та складення присяги адвоката України.
За приписами ч.3 ст.32 Закону право на заняття адвокатською діяльністю припиняється: 1) з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, - з дня подання раді адвокатів регіону за адресою робочого місця адвоката відповідної заяви адвоката; 2) з підстав, передбачених пунктами 2 і 6 частини першої цієї статті, - з дня набрання законної сили відповідним рішенням суду; 3) з підстав, передбачених пунктами 4 і 5 частини першої цієї статті, - з дня прийняття кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури відповідного рішення.
У разі припинення права на заняття адвокатською діяльністю з підстав, передбачених пунктами 4 і 5 частини першої цієї статті, копія рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури у триденний строк з дня його прийняття надсилається адвокату та відповідній раді адвокатів регіону. Рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури про припинення права на заняття адвокатською діяльністю може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його прийняття до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до суду. Оскарження такого рішення не зупиняє його дії.
Відповідно до ч.4 ст.17 Закону інформація, внесена до Єдиного реєстру адвокатів України, є відкритою на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України. Рада адвокатів України і відповідні ради адвокатів регіонів надають витяги з Єдиного реєстру адвокатів України за зверненням адвоката або іншої особи.
Я зазначалось вище, матеріали справи містять Витяг з Єдиного Реєстру адвокатів України Серії АА №018067, який сформовано відповідно до Розділу ІІ Статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 №5076-VІ, з якого видно, що ОСОБА_3 обліковується у Раді адвокатів міста Києва, № Свідоцтва 6296, дата видачі – 24.01.2019 Рада адвокатів міста Києва, Номер рішення 25, дата прийняття рішення 27.12.2018, право на заняття адвокатською діяльністю не зупинено / не припинено (а.с.182, т.1).
Рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури про припинення права адвоката Ващенка О.М. на заняття адвокатською діяльністю з підстав встановлення факту надання недостовірних відомостей для отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, матеріали справи не містять, тому на думку колегії суддів у суду першої інстанції не було підстав для постановлення оскаржуваної ухвали про виключення ОСОБА_3 зі складу учасників цивільної справи, до того ж справа, що переглядається є малозначною справою, представником у якій може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, тобто ОСОБА_3 мав право представляти інтереси відповідача ОСОБА_2 також і на підставі положень ч.2 ст.60 ЦПК України.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції від 01 липня 2020 року постановлена з порушенням норм процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволеної позовної вимоги про збільшення розміру аліментів з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, відповідно зменшенню підлягає і стягнутий судом з відповідача судовий збір з 1536,80 грн. до 768,40 грн.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги представників відповідача ОСОБА_2 – адвокатів Горелікова Максима Миколайовича, ОСОБА_3 задовольнити частково. 
Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2021 року в частині збільшення розміру аліментів скасувати, ухвалити нове рішення.
Відмовити представнику позивача ОСОБА_4 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини.
Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2021 року в частиністягнення з ОСОБА_2 неустойки (пені) та стягнення індексації залишити без змін.
Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судового збору змінити, зменшивши суму судового збору з 1536,80 грн. (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) до 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 26 квітня 2022 року. 
Головуючий:
Судді: