УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа №566/461/20
провадження № 51-556ск22
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої              ОСОБА_1 
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 , і
 
встановила:
Вироком Млинівського районного суду від 24 вересня 2021 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Перемилівка, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого п.4 ч. 2 ст.115 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 
11 років в кримінально-виконавчій установі.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
 
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєнні умисного вбивства ОСОБА_6  за обставин детально викладених у вироку.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення та призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням статей 50, 65 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, призначаючи ОСОБА_5 покарання, у повній мірі не врахували щире каяття засудженого, суд повинен би був при ухваленні вироку взяти до уваги цю обставину, як підставу для зменшення до мінімального терміну відбування покарання з урахуванням також позиції потерпілої, яка також просила суд призначити мінімальне покарання. Зазначив, що ухвала суду апеляційної інстанції є невмотивована, з її мотивувальної частини неможливо зрозуміти чому суд ухвалив саме таке рішення.
Не погоджується захисник також із рішеннями судів в частині стягнення процесуальних витрат. Зазначає, що засуджений ОСОБА_5 просив суд врахувати, що його майновий стан не дозволяє виконати рішення суду в частині відшкодування покладених на нього процесуальних витрат в сумі майже 
80 000 гривень, просив звільнити його від їх оплати повністю, а витрати покласти на державний бюджет України. Вказав, що постановляючи ухвалу суд апеляційної інстанції взяв до уваги лише вимоги ч. 2 ст. 124 КПК України, разом з тим судом апеляційної інстанції не взято до уваги положення ст. 119 КПК України.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину та правильність кваліфікації його дій за п.4 ч. 2 ст.115 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди захисника із незастосуванням судами до ОСОБА_5 положень статей 50, 65 КК України. Такі доводи касаційної скарги є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Таких обставин у цьому кримінальному провадженні суди не встановили і захисник у касаційній скарзі не наводить.
Як убачається з вироку суду першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_5 суд врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким, дані про особу винного, який раніше не судимий, неодружений, дітей не має, офіційно не працює, характеризується незадовільно, зловживає спиртними напоями, схильний до крадіжок та обману, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, його відношення до скоєного злочину. Обставиною, що обтяжує покарання визнано вчинення злочину щодо особи похилого віку в стані алкогольного сп`яніння.
Обставиною, що пом`якшує покарання визнано щире каяття.
З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_5 покарання, в межах санкцій статті, за якою його засуджено. 
Рівненській апеляційний суд ухвалою від 20 грудня 2021 року, враховуючи всі обставини справи, залишив рішення місцевого суду без змін.
На думку колегії суддів касаційного суду, місцевий та апеляційний суди обґрунтовано визнали справедливим покарання за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України максимально наближене до мінімальної межі, встановленої санкцією Закону за вчинений злочин.
Покарання призначене ОСОБА_5 відповідає вимогам ст. 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є законною, вмотивованою та обґрунтованою.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій у частині вибору виду та розміру покарання ОСОБА_5 у мінімальній межі санкції п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України.
Доводи касаційної скарги захисника у частині порушення судами вимог КПК України щодо не взяття до уваги приписів ст. 119 вказаного закону колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 119 КПК України суд, враховуючи майновий стан особи (обвинуваченого, потерпілого), за власною ініціативою або за її клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку,  передбачених законом  для компенсації  шкоди,  завданої кримінальним правопорушенням. У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Отже вимогами КПК України передбачено, що проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються з Державного бюджету України.
При цьому в будь-якому випадку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Відсутність у засудженого грошових заощаджень та майна не може бути підставою для звільнення від сплати процесуальних витрат, оскільки за місцем відбування покарання можливо працевлаштування засудженого ОСОБА_5 , з отриманням заробітної плати, а отже – може бути змінено майновий стан останнього, що дасть змогу стягнути процесуальні витрати в межах строку виконання виконавчого листа.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що достатніх підстав для звільнення від сплати судових витрат  скаржником не наведено. 
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого при постановленні оскаржуваних судових рішень колегією суддів не встановлено.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів
 
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

 
 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3