ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/4689/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 травня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Мельничука В.П.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний центр радіотехнічних та оптико-електронних систем «Обрій» на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року (м. Чернігів, дата складання повного тексту - 03.11.2021) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний центр радіотехнічних та оптико-електронних систем «Обрій» до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Голосіївська районна в м.Києві державна адміністрація про визнання протиправними дій,-

В С Т А Н О В И Л А :
Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний центр радіотехнічних та оптико-електронних систем «Обрій» звернулося з позовом до суду, в якому просить визнати протиправними дії відповідача по присвоєнню поштової адреси об`єкту нерухомості (адміністративно-житловому будинку на вул. Саксаганського, 80 у Голосіївському районі міста Києва, відповідно до сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкту (черги, окремого пускового комплексу) серія ІУ 12320115316, виданого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України 05.11.2020, поштової адреси: вул.Саксаганського, буд. 78-80, у Голосіївському районі м. Києва.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником об`єктів нерухомого майна, що розташовані за адресою: місто Київ, вул. Саксаганського, буд. 80 (вісімдесят), а саме: № 36, 49, 58, 59, приміщення для зберігання велосипедів №37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 35, машиномісця № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, квартири № 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 13, 14, 15, 17, 18, 19, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31. Однак, зважаючи на наказ Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 385 від 24.03.2021 про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомості у місті Києві, виникли певні правовідносини, пов`язані із реєстрацією різними фізичними та юридичними особами своїх прав на квартири та нежитлові приміщення в цьому будинку в Державному реєстрі речових прав. Позивач зауважує, що незаконно винесеним наказом № 385 від 24.03.2021 скористались особи, які наразі контролюють діяльність замовника будівництва будинку в м. Києві по вул. Саксаганського, 80 (ТОВ «СП «АТАД К»), які із залученням приватного нотаріуса КМНО Сальваровської Н.І. намагались продублювати за адресою «вул. Саксаганського, буд. 78-80» за собою в Державному реєстрі речових прав ті об`єкти нерухомого майна, які вже зареєстровані в Реєстрі за адресою «вул. Саксаганського, буд. 80». Зокрема, зловмисники намагались 25.03.2021 провести реєстрацію саме тих об`єктів нерухомого майна, які належать ТОВ «Обрій».
Відповідач проти позову заперечив, зазначив, що спірний об`єкт нерухомості є адміністративно-житловим комплексом, тому поштова адреса відповідно до наданих повноважень має бути присвоєна саме наказом Департаменту містобудування, посилаючись на норми Положення про реєстр адрес у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 № 337/9394.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що судові рішення, на які посилається суд першої інстанції було скасовано судами вищої інстанції. Наголошує, що дії відповідача є такими, що прийняті за межами компетенції відповідача та прямо суперечать положенням п.6 Тимчасового порядку, п. 4.16 Положення «Про реєстр адрес у м. Києві».
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні в мотивувальній частині.

Згідно з ч.4 статті 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповнені або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 24.12.2020 Голосіївською РДА прийнято розпорядження № 613 «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку на вул. Саксаганського, 80», відповідно до пункту 1 якого: « 1.Присвоїти адміністративно-житловому будинку на вул. Саксаганського, 80, поштову адресу: вул. Саксаганського, 80» (а.с. 186, т.1).
24.03.2021 Департамент містобудування прийняв наказ № 385 «Про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомості у місті Києві» (а.с. 184, т.1), відповідно до пункту 1 якого наказано присвоїти об`єкту нерухомого майна ТОВ «СП «АТАД К» (адміністративно-житловому будинку на вул. Саксаганського, 80 у Голосіївському районі м. Києва, відповідно до сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) серія ІУ123201105316, виданого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України 05.11.2020 (а.с. 185, т.1), поштову адресу: вул. Саксаганського, буд. № 78-80 у Голосіївському районі м. Києва.
25.06.2021 Департамент містобудування прийняв наказ № 698 «Про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомості у місті Києві» (а.с. 8, т. 2), відповідно до пункту 1 якого наказано присвоїти об`єкту нерухомого майна ТОВ «СП «АТАД К» (адміністративно-житловому будинку (адміністративному блоку)) на вул. Саксаганського, 80 у Голосіївському районі м. Києва, відповідно до сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) серія ІУ123201105316, виданого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України 05.11.2020, поштову адресу: вул. Саксаганського, буд. № 78-80 у Голосіївському районі м. Києва.
Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухове майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 106-183, т.1) підтверджується право власності позивача на: нежитлові приміщення № 36, 49, 58, 59; приміщення для зберігання велосипедів № 37 - №46, № 35; машиномісця № 1 - № 25; квартири № 4 - № 11, № 13 - № 15, № 17 - № 19, № 21 - №31 за адресою: м. Київ, вул.Саксаганського, буд.80.
Відповідно до змісту копій Відомостей з бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав (198- 240, т. 1) щодо об`єкта нерухомого майна та складових частин, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 78-80, а саме: квартир № 4 - № 11, № 13 - № 15, № 17 - № 19, № 21 - №31; приміщень № 35, 36, 49, 58, 59, 37, 60, 46, 37-46; гаражів № 4 - № 11, № 13 - № 15, № 17 - № 19, № 21 - № 25 зареєстровано заяви про державну реєстрацію права власності та заяви власника про заборону вчинення реєстраційних дій.
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернувся з позовом до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваними діями Департаменту містобудування не порушено жодних прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до положень Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.
Місцеві державні адміністрації підзвітні і підконтрольні відповідним радам у частині повноважень, делегованих їм відповідними радами (стаття 6).
Київська міська та районні в місті ради (у разі їх утворення) мають власні виконавчі органи, які утворюються відповідно Київською міською радою, районними в місті радами (у разі їх утворення), підзвітні та підконтрольні відповідним радам (стаття 10).
Виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві (частина 1 статті 10-1).
Взаємовідносини органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади міста Києва з центральними органами державної влади, представництвами іноземних держав і міжнародних організацій, підприємствами, установами, організаціями, об`єднаннями громадян регулюються цим Законом, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про місцеві державні адміністрації» та іншими законами України (стаття 24).
Департамент містобудування є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковується Київському міському голові, підзвітний та підконтрольний Київській міській раді, а з питань виконання функцій державної виконавчої влади - Міністерству регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.
Відповідно до Положення про Департамент містобудування, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.01.2011 № 90 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.12.2014 № 1550): Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковується Київському міському голові, підзвітний та підконтрольний Київській міській раді, а з питань виконання функцій державної виконавчої влади - Міністерству регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України; Основним завданням Департаменту є: забезпечення реалізації державної політики у сфері містобудування та архітектури на території м. Києва.
За змістом статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.
Згідно з частиною 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради України і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Згідно з частиною 2 статті 7 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, органів виконавчої влади вищого рівня, а районні державні адміністрації в Автономній Республіці Крим - також рішеннями та постановами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, рішеннями Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їх повноважень.
За правила частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
У частині 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
У свою чергу, положеннями статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Тобто, предметом оскарження можуть бути тільки ті дії, які породжують правовідносини, змінюють або припиняють їх.
Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.
Таким чином, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. При цьому, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Разом з цим, суд першої інстанції вірно вказав, що в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Таким чином, з наведеного слідує, що особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Разом із тим, позивач оспорює дії суб`єкта владних повноважень не з підстав невідповідності їх критеріям правомірності, які вимагаються частиною 2 статті 2 КАС України, а у зв`язку з тим, що, на його думку, присвоєння спірному об`єкту нерухомості на підставі наказу Департаменту містобудування від 24.03.2021 № 385 поштової адреси «вул. Саксаганського, буд. № 78-80» є намаганням певних осіб, які наразі контролюють діяльність замовника будівництва будинку в м. Києві по вул. Саксаганського, 80 (ТОВ «СП «АТАД К») продублювати за адресою «вул. Саксаганського, буд. № 78-80» за собою в Державному реєстрі речових прав ті об`єкти нерухомого майна, які вже зареєстровані позивачем в Реєстрі за адресою «вул. Саксаганського, буд. 80».
Натомість, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки визнання протиправними дій відповідача по присвоєнню поштової адреси об`єкту нерухомості - адміністративно-житловому будинку на « АДРЕСА_1 », поштової адреси - « АДРЕСА_2 », не забезпечить відновлення порушеного, на його думку, права власності на об`єкти нерухомого майна, яке підлягає захисту в порядку господарського судочинства.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.
У пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (пункт 57 рішення від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
Статтею 55 Конституції України  кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити  Конституції  і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
За правилами пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Зі змісту цієї норми процесуального закону випливає, що вимога про визнання протиправною бездіяльності чи дій суб`єкта владних повноважень може бути заявлена в адміністративному позові разом з вимогою про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, яка повинна бути спрямована на відновлення порушеного права.
Підставою звернення позивача до суду були дії відповідача по присвоєнню поштової адреси об`єкту нерухомості (адміністративно-житловому будинку на вул. Саксаганського, 80 у Голосіївському районі міста Києва, відповідно до сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкту (черги, окремого пускового комплексу) серія ІУ 12320115316, виданого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України 05.11.2020, поштової адреси: вул. Саксаганського, буд. 78-80, у Голосіївському районі м. Києва. На переконання позивача, зазначені дії відповідача є протиправними та такими, що порушують його права.
Колегія суддів дійшла висновку, що в силу положень пункту 3 частини другої статті 245 КАС України відновлення порушених прав шляхом визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень можливе лише у взаємозв`язку з зобов`язанням утриматися від вчинення певних дій.
Позивач самостійно обирає як захищати свої права та інтереси. Однак за статтею 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав. Сам лише формальний розгляд справи і ухвалення рішення, яке завідомо не може захистити особу, не узгоджується з метою правосуддя.
У постанові від 15.07.2019 у справі №420/5625/18 Верховний Суд висловив думку, що під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Сама лише констатація протиправності дій не може ефективно захистити позивача, оскільки у такому разі можливість використання висновків суду може бути невиправдано ускладнено діями або подальшою бездіяльністю органів влади держави-відповідача, їх врахування цілковито залежить від відповідача. Це не сумісно з критеріями ефективності судового захисту.
Отже, визнаючи дії протиправними, суд повинен в силу закону застосувати і спонукальний засіб впливу, зобов`язуючи відповідача виправити порушення у спосіб вчинення певної дії або утриматися від вчинення певних дій.
Натомість позивачем у позовній заяві позовні вимоги було заявлено без дотримання вищевикладених приписів законодавства.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів доходить висновку про необхідність частково задовольнити апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний центр радіотехнічних та оптико-електронних систем «Обрій» - задовольнити частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року - змінити в мотивувальній частині.
В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 26.05.2022.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              В.П. Мельничук