Постанова
Іменем України
 
18 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 472/1026/18
провадження № 61-4554св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),
суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
стягувач - ОСОБА_1 ,
боржник - ОСОБА_2 ,
представник боржника - Вендель Олег Михайлович ,
суб?1;'єкт оскарження - головний державний виконавець Веселинівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Легка Ольга Володимирівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 січня 2021 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Царюк Л. М.,
 
у справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність головного державного виконавця Веселинівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Легкої Ольги Володимирівни.

Короткий зміст вимог скарги
 
У вересні 2020 року представник боржника ОСОБА_2 - адвокат Вендель О. М. звернувся до суду зі скаргою про визнання неправомірною відмови головного державного виконавця Веселинівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) (далі - Веселинівський РВДВС) Легкої О. В. у надані розрахунку заборгованості у виконавчому провадженні та зобов`язання надати такий розрахунок.
 
Скарга мотивована тим, що на виконанні у Веселинівському РВДВС перебуває виконавче провадження № 62180218 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки - ОСОБА_5 аліментів у розмірі ј частки від всіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
 
Вказує, що 09 липня 2020 року він направив на адресу головного державного виконавця Веселинівського РВДВС Легкої О. В. в порядку статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» клопотання про надання розрахунку про заборгованість ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 62180218 з урахуванням наданих до клопотання копій квитанцій та раніше наданих розписок.
 
22 липня 2020 року отримав відповідь від 22 липня 2020 року № 146-36/03 про неможливість розгляду вказаного клопотання у зв`язку з відсутністю у виконавчому провадженні документів щодо наявності у представника повноважень на представництво інтересів боржника ОСОБА_2 .
 
Листом від 23 липня 2020 року, який Веселинівський РВДВС отримав 23 липня 2020 року, він направив копію договору про надання правової допомоги № б/н від 07 липня 2020 року, укладеного в інтересах ОСОБА_2 його матір`ю - ОСОБА_6 
 
25 липня 2020 року поштовим відправленням отримав відповідь від 24 липня 2020 року № 8193/90-36/2 про неможливість розгляду вказаного клопотання у зв`язку з відсутністю у виконавчому провадженні документів щодо представлення законних інтересів боржника ОСОБА_6 
 
10 серпня 2020 року направив на адресу головного державного виконавця Веселинівського РВДВС повторно клопотання про надання розрахунку про заборгованість ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 62180218 з урахуванням наданих до клопотання копій квитанцій та раніше наданих розписок, до якого було долучено копію згоди ОСОБА_2 на представлення його інтересів в справі № 472/551/20 та у виконавчому провадженні № 62180218.
 
11 вересня 2020 року отримав відмову від 07 вересня 2020 року № 9156 головного державного виконавця Веселинівського РВДВС Легкої О. В. щодо надання розрахунку про заборгованість ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 62180218.
 
Враховуючи вищевикладене, просив:
- визнати неправомірною відмову головного державного виконавця Веселинівського РВДВС Легкої О. В. в надані розрахунку про заборгованість ОСОБА_2 ; 
-    зобов`язати головного державного виконавця Веселинівського РВДВС Легку О. В. надати розрахунок про заборгованість ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 62180218 з урахуванням раніше наданих копій квитанцій та розписок.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 листопада 2020 року скаргу задоволено.
 
Визнано неправомірною відмову головного державного виконавця Веселинівського РВДВС Легкої О. В. у наданні розрахунку про заборгованість ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 62180218.
 
Зобов`язано головного державного виконавця Веселинівського РВДВС Легку О. В. надати представнику боржника ОСОБА_2 - адвокату Венделю О. М. розрахунок про заборгованість ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 62180218, з урахуванням квитанцій, розписок та інших документів про погашення заборгованості за аліментами.
 
Ухвала суду мотивована тим, що державний виконавець, відмовляючи адвокату Венделю О. М. в наданні розрахунку про заборгованість ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 62180218, не врахувала положення Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», який визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, та передбачає, що договір про надання правової допомоги може укладатись на користь клієнта за його згодою іншою особою, яка діє в його інтересах.
 
На підтвердження своїх повноважень адвокат Вендель О. М. надав державному виконавцю копію ордера серії ЛГ № 000300 від 07 липня 2020 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 724, копію договору № б/н від 07 липня 2020 року, укладеного в інтересах ОСОБА_2 його матір`ю - ОСОБА_6 , яким адвокату Венделю О. М. надано право представляти інтереси ОСОБА_2 у всіх державних органах та інших підприємствах, установах, організаціях, в тому числі в суді та в органах державної виконавчої служби та копію згоди ОСОБА_2 на представлення його інтересів в справі № 472/551/20 та у виконавчому провадженні № 62180218 адвокатом Венделем О. М.
 
Крім того, в судовому засіданні боржник ОСОБА_2 особисто підтвердив, що адвокат Вендель О. М. є його представником, з яким його матір від його імені уклала договір про надання правової допомоги.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 січня 2021 року апеляційну скаргу головного державного виконавця Веселинівського РВДВС задоволено.
 
Ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 листопада 2020 року скасовано та прийнято нове судове рішення.
 
У задоволенні скарги представника боржника ОСОБА_2 - адвоката Венделя О. М. на бездіяльність головного державного виконавця Веселинівського РВДВС Легкої О. В. відмовлено.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Веселинівського РВДВС 2 102,00 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом апеляційної скарги.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що повноваження Венделя О. М. при зверненні до Веселинівського РВДВС з клопотаннями про надання розрахунку заборгованості у виконавчому провадженні № 62180218, в силу вимог статті 16 Закону України «Про виконавче провадження», мали б підтверджуватися не тільки ордером, а і договором про надання правової допомоги, укладеним між адвокатом та ОСОБА_2 на представлення його інтересів, в тому числі і в органах державної виконавчої служби, а якщо договір про надання правової допомоги укладено між адвокатом та матір`ю ОСОБА_2 , то ще й нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_6 з переліком наданих їй повноважень, в тому числі і на укладання договору про надання правової допомоги.
 
Представник боржника у виконавчому проваджені № 62633249 ОСОБА_2 -
адвокат Вендель О. М. не надав державному виконавцеві належних документів, які б були підставою для здійснення представництва інтересів боржника у цьому виконавчому проваджені.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2021 року до Верховного Суду,  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Веселинівського районного суду Миколаївської області.
 
05 травня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 05 травня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 травня 2022 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Сердюк В. В., Стрільчук В. А.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.
 
В касаційній скарзі зазначається, що чинне законодавство не вимагає надання у виконавче провадження для представлення інтересів сторони і ордера, і договору про надання правової допомоги одночасно, а передбачає надання або одного або іншого. Крім того, на адресу головного державного виконавця Веселинівського РВДВС Легкої О. В. було надіслано ордер, договір про надання правової допомоги від 07 липня 2020 року, згоду ОСОБА_7 від 27 липня 2020 року та під час розгляду скарги в суді договір від 07 вересня 2020 року.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2019 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки - ОСОБА_5 стягнено аліменти в розмірі 1/4 частки від всіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
 
05 лютого 2019 року судом першої інстанції видано виконавчий лист.
 
Постановою головного державного виконавця Веселинівського РВДВС Легкої О. В. від 26 травня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62180218 з примусового виконання вищевказаного рішення суду (а. с. 5).
 
09 липня 2020 року представником боржника ОСОБА_2 - адвокатом Венделем О. М. на адресу головного державного виконавця Веселинівського РВДВС Легкої О. В. в порядку статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» було спрямовано клопотання про надання розрахунку про заборгованість ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 62180218 з урахуванням наданих до клопотання копій квитанцій та раніше наданими розписками (а. с. 6).
 
22 липня 2020 року він отримав відповідь від 22 липня 2020 року № 14.6-36/03 про неможливість розгляду вказаного клопотання, у зв`язку з відсутністю у виконавчому провадженні документів щодо представлення законних інтересів боржника ОСОБА_2 (а. с. 9).
 
Листом від 23 липня 2020 року, який Веселинівський РВДВС отримав 23 липня 2020 року, адвокат Вендель О. М. направив копію договору № б/н від 07 липня 2020 року, укладеного в інтересах ОСОБА_2 його матір`ю - ОСОБА_6 , яким адвокат Вендель О. М. прийняв на себе зобов`язання на ведення цивільної справи № 472/551/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів шляхом стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі (а. с. 10).
 
25 липня 2020 року поштовим відправленням отримано відповідь від 24 липня 2020 року № 8193/90-36/2 про неможливість розгляду вказаного клопотання у зв`язку з відсутністю на виконанні виконавчих проваджень де стороною виступає ОСОБА_6 .
 
Додатково повідомлено, що надати інформацію по справі або долучити до неї будь-які матеріали мають право тільки сторони або їх законні представники. В матеріалах виконавчого провадження відсутні документи щодо представлення інтересів ОСОБА_2 в органах державної виконавчої служби ОСОБА_6 (а. с. 14).
 
10 серпня 2020 року адвокат Вендель О. М. на адресу головного державного виконавця Веселинівського РВДВС Легкої О. В. повторно направив клопотання про надання розрахунку про заборгованість ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 62180218 з урахуванням наданих до клопотання копій квитанцій та раніше наданими розписками, до якого було долучено копію згоди ОСОБА_2 на представлення його інтересів в справі № 472/551/20 та у виконавчому провадженні № 62180218 (а. с. 17, 18).
 
11 вересня 2020 року він отримав відмову від 07 вересня 2020 року № 9156 головного державного виконавця Веселинівського РВДВС Легкої О. В. щодо надання розрахунку про заборгованість ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 62180218, яка обґрунтована тим, що не надано копію договору між Венделем О. М. та ОСОБА_2 , з якого б було відомо обсяг прав та повноваження адвоката (а. с. 20).
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до статті 1Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Положеннями статей 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язано виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
 
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особою державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 
У частинах другій, третій статті 451 ЦПК України зазначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
 
Відповідно до частини першої статті 15, частин першої, четвертої
статті 16 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Сторони можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Повноваження адвоката як представника посвідчуються ордером, дорученням органу чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. До ордера обов`язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих дій як представника сторони виконавчого провадження. Витяг засвідчується підписами сторін договору.
 
Згідно зі статтею 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
 
Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.
 
Разом з тим нормами статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних ociб (за згодою таких фізичних осіб); представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.
 
Відповідно до вказаного, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначав, що Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» регулює відносини з подачі адвокатського запиту, як професійного права адвоката, визначеного пунктом 1 статті 20 вказаного Закону, а Закон України «Про виконавче провадження» регулює відносини з підтвердження повноважень адвоката, як представника сторони виконавчого провадження.
 
Судами встановлено, що на підтвердження своїх повноважень адвокат Вендель О. М. надав державному виконавцю копію ордера серії ЛГ № 000300 від 07 липня 2020 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 724, копію договору № б/н від 07 липня 2020 року, укладеного з матір`ю ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та копію згоди ОСОБА_2 на представлення його інтересів в справі № 472/551/20 та у виконавчому провадженні № 62180218 адвокатом Венделем О. М.
 
Враховуючи вищезазначене, повноваження Венделя О. М. при зверненні до Веселинівського РВДВС з клопотаннями про надання розрахунку заборгованості у виконавчому провадженні № 62180218, в силу вимог статті 16 Закону України «Про виконавче провадження», мали б підтверджуватися не тільки ордером, а і договором про надання правової допомоги, укладеним між адвокатом та ОСОБА_2 на представлення його інтересів, в тому числі, і в органах державної виконавчої служби. 
 
При цьому, видати відповідний ордер адвокат був вправі лише при наявності чинного договору про надання правової допомоги.
 
Отже, адвокат Вендель О. М., не маючи договору про надання правової допомоги з  ОСОБА_2 , не мав права видати ордер на його ім`я.
 
Зважаючи на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що адвокат Вендель О. М. не надав державному виконавцеві належних документів, які б були підставою для здійснення представництва інтересів боржника ОСОБА_2 у виконавчому проваджені № 62633249. 
 
Схожий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 198/365/17 (провадження № 61-11509св17).
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 січня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           А. І. Грушицький

Судді:                                                                                                     І. В. Литвиненко 
                                                                                                                                                                                  Є. В. Петров                                                                                                                    В. В. Сердюк     В. А. Стрільчук